Справа № 216/4591/25
провадження №2/216/513/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

30 квітня 2026 року м. Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: 
головуючого судді – Стартановича Д.В., 
за участю секретаря судових засідань - Клименко О.В.,
представника позивача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача – Шаповал І.О., 
розглянувши у судовому засіданні в залі Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області цивільну справу за позовною заявою  ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», про стягнення невиплаченої при звільненні матеріальної допомоги на оздоровлення
ВСТАНОВИВ:
Представник позивача звернувся до суду із позовною заявою до Акціонерного товариства «Українська залізниця», про стягнення невиплаченої при звільненні матеріальної допомоги на оздоровлення за період 2022-2024 роки в розмірі 186000,00 грн.
В обґрунтування позову посилається на те, що позивач з 28 березня 2020 року працювала на посаді менеджера-начальника відділу з управління оборотним капіталом Департаменту казначейства Акціонерного товариства «Українська залізниця». 09 жовтня 2024 року позивача було звільнено із займаної посади за ст.38 КЗпП України за власним бажанням. З 2022-2024 року позивачу не виплачувалася одноразова матеріальна допомога на оздоровлення, тому ОСОБА_2 вимушена звернутись до суду за захистом своїх трудових прав.
Ухвалою суду від 09 червня 2025 року судом відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання.
Відповідач скористався правом подання відзиву на позовну заяву та 23.06.2025 до суду подано відзив, відповідно до якого представник відповідача акціонерного товариства «Українська залізниця» - Шаповал І.О., просить відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві. Представник відповідача вказує, що в період дії трудового договору ОСОБА_2 надавалися відпустки не менше 14 календарних днів. Позивачці у серпні 2022 року, березні 2023 року та квітні 2024 року матеріальна допомога на оздоровлення не нараховувалася та не виплачувалася. Відповідно до статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця. Пунктом 2.2.10. Колективного договору укладеного між керівництвом Державної адміністрації залізничного транспорту України і профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці на 2002 – 2006 року, з наступними змінами і доповненнями (далі – Колективний договір), передбачено «надавати працівникам апарату Укрзалізниці при виході у щорічну відпустку (тривалість якої не менше 14 календарних днів) матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу (місячної тарифної ставки). Разом із цим, протоколом № Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022, прийнято рішення, що на період дії правового режиму воєнного стану в Україні призупинено виплати, передбачені Галузевою угодою, колективними договорами, зокрема у пункті 1.1.4 вказано: «….. додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинити. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління, роз`яснення щодо нарахування та виплата яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики». Зазначене рішення правління від 14.03.2022 було чинне на час надання відпусток позивачці. Отже законом передбачено право роботодавця зупиняти дії окремих положень колективного договору на період дії правового режиму воєнного стану. Отже, керуючись ст.11 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» АТ «Укрзалізниця» у 2022 – 2024 роках призупинялись працівникам виплати матеріальної допомоги на оздоровлення. Таким чином, оскільки виплати, що є предметом спору у цій справі, передбачені пунктами 2.2.10 Колективного договору, їх призупинення відповідачем узгоджується із положенням ст.11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Отже, роботодавець правомірно, відповідно до вимог чинного законодавства, призупинив виплату працівникам матеріальної допомоги, передбаченої умовами колективного договору. Разом із цим, права та інтереси щодо нарахування та виплати ОСОБА_2 матеріальної допомоги на оздоровлення на підставі колективного договору, станом на день звернення до суду з цим позовом не є порушеними, оскільки рішення щодо виплати матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам АТ «Укрзалізниця» у період дії воєнного стану не приймалося та не проводилося.
Не погоджуючись з позовом представник відповідача подав до суду відповідь на відзив, у якому зазначає, що позивач, на час подання позовної заяви та на час порушення свої прав вже не була працівником АТ «Українська залізниця», оскільки була звільнена. Письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні, не містило жодної інформації стосовно матеріальної допомоги на оздоровлення, підстав для відтермінування даної виплати, строків винесення окремого рішення правління. 15 травня 2025 року представником позивача була направлена заява про виплату одноразової матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022-2024 роки з проханням сплатити ОСОБА_2 невиплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022, 2023, 2024 роки, у випадку невиплати, зазначити причини такої відмови. Саме з відповіді від 22.05.2025 позивач дізналася про відмову у виплаті їй одноразової матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022-2024 роки на підставі рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 (протокол №Ц-54/31 Ком.т). Також, представник позивача зазначає, що відповідач діяв недобросовісно, оскільки не повідомляв позивача про рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 (протокол №Ц-54/31 Ком.т), рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 27.06.2024 року (протокол №Ц-82/39 Ком.) та їх зміст, хоча вони безпосередньо стосувались прав позивача, зокрема, рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 (протокол №Ц-54/31 Ком.т) стало підставою для порушення її прав, а рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 27.06.2024 року (протокол №Ц-82/39 Ком.) може бути підставою для задоволення її вимог. Виходячи із вищевказаного, представник позивача просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Представник позивача у судовому засіданні просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 
Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечувала з мотивів, наведених у відзиві на позовну заяву та просила відмовити у задоволенні позовних вимог.
Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали, наявні у Електронному кабінеті судді підсистеми ЄСІТС «Електронний суд», оцінивши зібрані у справі докази, суд дійшов наступного висновку.
28 березня 2020 року позивач була прийнята до відділу з управління оборотним капіталом Департаменту казначейства акціонерного товариства «Українська залізниця» на посаду менеджера – начальника відділу з управління оборотним капіталом Департаменту казначейства Акціонерного товариства «Українська залізниця», що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 . В період перебування у трудових відносинах, Позивачка у 2022, 2023, 2024 роках зверталась до роботодавця із заявами про надання щорічної відпустки та виплати матеріальної допомоги на оздоровлення. Між Департаментом казначейства Акціонерного товариства «Українська залізниця» та профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці укладений колективний договір на 2002 -2006 роки, пролонгований на 2024 рік (надалі – Колективний договір). Норми, умови, гарантії та пільги, що встановлені Колективним договором у відповідності до статті 18 КЗпПУ поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації, фізичної особи, яка використовує найману працю, незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, фізичної особи, яка використовує найману працю, так і для працівників. Пунктом 2.2.10. Колективного договору установлено обов`язок роботодавця надавати працівникам, апарату Укрзалізниці при виході у щорічну відпустку (тривалість якої не менше 14 календарних днів) матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу (місячної тарифної ставки). Наказами (розпорядженням) № 1574, № 1575 від 02.08.2022 про надання відпустки, Позивачці надано щорічну відпустку загальною тривалістю 14 днів (з 08.08.2022 по 21.08.2022). Щодо надання матеріальної допомоги на оздоровлення у наказі (розпорядженні) № 1574 від 02.08.2022 зазначено: «Надання матеріальної допомоги на оздоровлення ТАК. Виплату провести після окремого рішення правління». Наказом (розпорядженням) № 254 від 01.03.2023 про надання відпустки, позивачці надано щорічну відпустку у загальному загальною тривалістю 16 днів (з 11.03.2023 по 26.03.2023). Щодо надання матеріальної допомоги на оздоровлення у наказі (розпорядженні) № 254 від 01.03.2023 зазначено: «Надання матеріальної допомоги на оздоровлення ТАК. Виплату провести після окремого рішення правління». Наказом (розпорядженням) № 632 від 01.04.2024 про надання відпустки, позивачці надано щорічну відпустку у загальному загальною тривалістю 17 днів (з 06.04.2024 по 22.04.2024). Щодо надання матеріальної допомоги на оздоровлення у наказі (розпорядженні) № 632 від 01.04.2024 зазначено: «Надання матеріальної допомоги на оздоровлення ТАК. Виплату провести після окремого рішення правління». 09.10.2024 року позивача було звільнено з посади менеджера – начальника відділу з управління оборотним капіталом Департаменту казначейства Акціонерного товариства «Українська залізниця» за власним бажанням ст. 38 КЗпП України. 17.04.2025 представником Позивача направлено на адресу Відповідача адвокатський запит, щодо надання колективного договору, який діяв у період з 2022 по 2024 роки. 05.05.2025 Відповідачем надано відповідь на адвокатський запит разом з копією Колективного договору. 15.05.2025 на адресу Відповідача направлено адвокатський запит та заяву про виплату належної позивачці одноразової матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022-2024 роки . 30.05.2025 отримана відповідь від 22.05.2025, в якій зазначено, що згідно рішення правління від 14.03.2022 №Ц-54/31 Ком.т.) на період дії період дії режиму воєнного стану в Україні, оголошеного указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 (зі змінами та доповненнями), додаткові виплати, що передбачені галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинені. У зв`язку з вищезазначеним, матеріальна допомога ОСОБА_2 за 2022, 2023 та 2024 роки не нараховувалась та не виплачувалась. 
Згідно із ст.6 ЗУ «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.
У відповідності до ст.12 ЗУ «Про відпустки», щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів. Невикористану частину щорічної відпустки має бути надано працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка.
За приписами ст.23 ЗУ «Про відпустки», витрати, пов`язані з оплатою відпусток, передбачених статтями 6, 7, 8, 13, 14, 15, 15-1, 16, 18-1 і 19, 19-1 цього Закону, здійснюються за рахунок коштів підприємств, призначених на оплату праці, або за рахунок коштів фізичної особи, в якої працюють за трудовим договором працівники.
Відповідно до ст.24 ЗУ «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
Як зазначає представник відповідача у своїй заяві від 10 липня 2025 року, після прийняття рішення правління АТ «Укрзалізниця» (протокол № Ц-54/31 Ком.т) від 14.03.2022, яким були призупинені виплати матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам АТ «Укрзалізниця», того ж дня, 14.03.2022 Офісом голови правління (ЦОГ) вказане рішення в електронному вигляді було направлене всім структурним підрозділам апарату управління Товариства для ознайомлення з ним всіх працівників. Департамент казначейства (ЦФК), у якому працювала позивачка, також отримав зазначене рішення. Також, з вказаним рішенням кожен працівник міг ознайомитися та зробити його копію на електронних ресурсах АТ «Укрзалізниця», де архівуються рішення правління Товариства і до яких мають доступ всі працівники апарату управління зі своїх персональних комп`ютерів. Про відповідну обізнаність позивачки щодо рішення правління про призупинення виплат матеріальної допомоги на оздоровлення та її згоду з ним свідчить той факт, що після не отримання нею вказаної допомоги у 2022, 2023 та 2024 роках вона не зверталася до роботодавця з проханням надати їй та/чи ознайомити її з рішенням правління, на підставі якого вказана допомога не була виплачена. Не звернулася вона з таким проханням і після свого звільнення у жовтні 2024 року, хоча матеріальну допомогу на оздоровлення вона при цьому також не отримала. З відповідним адвокатським запитом звернувся лише представник позивачки у травні 2025 року при підготовці позовної заяви до суду. До суду з відповідними позовами у вказаний період ОСОБА_2 не зверталася. Також, при отриманні розрахунку при звільненні, ОСОБА_2 не була нарахована та не виплачена матеріальна допомога на оздоровлення, і вона була обізнана з цим фактом, про що вона сама зазначає у позовній заяві. Отже, у будь-якому випадку, звернувшись з даним позовом до суду 05.06.2025, ОСОБА_2 пропустила тримісячний строк, визначений ч.2 ст.233 КЗпП України. Також, представник відповідача зазначає, що виплата позивачці матеріальної допомоги була лише призупинена до окремого рішення правління АТ «Укрзалізниця». Станом на сьогодні, відповідачем жодним чином не було відмовлено позивачці у виплаті матеріальної допомоги, а отже, не було і порушено її прав. Додатково зазначають, що у відповідача у зв`язку з вищевикладеним не виникло і обов`язку щодо сплати позивачці саме у день її звільнення виплати вказаної матеріальної допомоги. Тому звернення позивачки з цієї підстави до суду є передчасним, оскільки не позбавляє ОСОБА_2 у майбутньому, після закінчення воєнного стану або зміни рішення керівництва АТ «Укрзалізниця» та видачі окремого рішення, звернутися до суду з такими вимогами, у випадку якщо відповідач не проведе з нею відповідний розрахунок в частині виплати вказаної матеріальної допомоги. У день звільнення, 09.10.2024, ОСОБА_2 було вручене під підпис письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні (додане до відзиву на позов). Крім того, роботодавець направив на особисту електронну пошту позивачки, зазначену у її особистих документах, розрахунковий документ за жовтень 2024 року. Факт вручення повідомлення про суми нараховані та виплачені при звільненні, а також направлення відповідних розрахункових документів на електронну пошту позивачки, зазначену нею в особистих облікових документах, свідчить про виконання відповідачем свого обов`язку ознайомити ОСОБА_2 про суми, нараховані та виплачені їй при звільненні. На момент отримання повідомлення про нараховані суми для позивача було очевидно зрозумілим, що виплата матеріальної допомоги не відбулася, тож розмір такої допомоги за відсутності виплати не має жодного значення при вирішенні питання строків звернення до суду. Розмір матеріальної допомоги позивачем не оскаржується, а лише її невиплата. Тому твердження позивачки про те, що вона не була обізнана про те, що їй не нарахована та не виплачена матеріальна допомога при звільненні, не відповідають фактичним обставинам та не можуть бути підставою для обґрунтування пропуску строку для звернення до суду. Отже, вважаючи своє право на отримання вказаної матеріальної допомоги порушеним у зв`язку з її невиплатою, позивачка мала би звернутися до суду з вимогою про її стягнення протягом трьох місяців з моменту отримання такого повідомлення – тобто, до 09.01.2025, що узгоджується з приписами ч.2 ст.116 КЗпП України. У зазначений строк позивачка до суду не звернулася. У квітні 2025 до відповідача звернувся її представник з проханням надати копію колективного договору, а у травні 2025 року - з вищезазначеним адвокатським запитом. Звернення до адвоката для отримання документів через шість місяців після звільнення позивачки, може свідчити лише про намір таким чином виправдати пропуск строку на звернення до суду, адже з проханням надати запитувані документи позивачка до відповідача особисто не зверталася. Позовна заява не містить обґрунтування неможливості звернення ОСОБА_2 до суду з даним позовом у передбачені ст.233 КЗпП України строки.
Згідно до ст.11 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану роботодавець може ініціювати зупинення дії окремих положень колективного договору, які регулюють відносини, визначені цим Законом. Дія таких положень може бути зупинена тільки за взаємною згодою сторін колективного договору у порядку, визначеному цим колективним договором.
У відповідності до ст.14 «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у межах своєї діяльності професійні спілки повинні максимально сприяти забезпеченню обороноздатності держави та забезпечувати громадський контроль за мінімальними трудовими гарантіями, передбаченими цим Законом. На період дії воєнного стану призупиняється дія статті 44 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" та відповідні норми колективних договорів.
За приписами ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Наказом № 2292/ос від 03.10.2024 ОСОБА_2 була звільнена 09.10.2024 з посади менеджера-начальника відділу з управління оборотним капіталом Департаменту казначейства АТ «Укрзалізниця» за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України. При звільненні позивачці не була нарахована та виплачена матеріальна допомога на оздоровлення за 2022 – 2024 роки. Відповідно до статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця. Пунктом 2.2.10. Колективного договору укладеного між керівництвом Державної адміністрації залізничного транспорту України і профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці на 2002 – 2006 року, з наступними змінами і доповненнями (далі – Колективний договір), передбачено «надавати працівникам апарату Укрзалізниці при виході у щорічну відпустку (тривалість якої не менше 14 календарних днів) матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу (місячної тарифної ставки). Разом із цим, протоколом № Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022, прийнято рішення, що на період дії правового режиму воєнного стану в Україні призупинено виплати, передбачені Галузевою угодою, колективними договорами, зокрема у пункті 1.1.4 вказано: «….. додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинити. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління, роз`яснення щодо нарахування та виплата яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики» (доданий до відзиву на позов). Зазначене рішення правління від 14.03.2022 було чинне на час надання відпусток позивачці. Отже законом передбачено право роботодавця зупиняти дії окремих положень колективного договору на період дії правового режиму воєнного стану.
Використовуючи право, яким наділений роботодавець згідно ст.11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», АТ «Укрзалізниця» на період дії воєнного стану призупинило нарахування та виплату додаткових виплат, передбачених Колективним договором, та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення для усіх працівників АТ «Укрзалізниця». Призупинення АТ «Укрзалізниця» нарахування та виплати додаткових виплат та виплати матеріальної допомоги на оздоровлення в період дії воєнного стану повністю узгоджується із положенням статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
В день звільнення ОСОБА_2 їй не належала до виплати матеріальна допомога на оздоровлення за 2022 – 2024 роки, оскільки такі виплати були зупинені роботодавцем відповідно до ст.11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», на підставі якої додаткові виплати, що передбачені Колективним договором, були призупинені для усіх працівників АТ «Укрзалізниця». Разом із цим, права та інтереси щодо нарахування та виплати ОСОБА_2 матеріальної допомоги на оздоровлення на підставі колективного договору, станом на день звернення до суду з цим позовом не є порушеними, оскільки рішення щодо виплати матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам АТ «Укрзалізниця» у період дії воєнного стану не приймалося та не проводилося.
У постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 в справі № 758/9773/15-ц зазначено, що установлені ст.233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Якщо строк звернення до суду, установлений ст. 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.
Відповідно до приписів ч.ч. 1,2 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП України)
У день звільнення ОСОБА_2 , 09.10.2024, їй було вручене під розпис письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні. З вказаного повідомлення вбачається, що матеріальна допомога на оздоровлення за 2022, 2023 та 2024 роки позивачці не була нарахована та не виплачена. Враховуючи, що позивачка вважає порушеним її право на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення та невиплату зазначеної допомоги у день її звільнення, тобто, не проведенням з нею повного розрахунку, перебіг строку на звернення до суду з даним позовом у ОСОБА_2 розпочався 09.10.2024, що узгоджується з приписами ч.2 ст.116 КЗпП України. Незважаючи на те, що, як зазначає позивач, про порушення її прав їй стало відомо 09.10.2024, однак лише 15.05.2025 на адресу відповідача був направлений адвокатський запит представника позивачки щодо невиплати їй матеріальної допомоги на оздоровлення у період 2022 – 2024 роки. Враховуючи, що у даній справі позивачка ОСОБА_2 звільнилася з АТ «Укрзалізниця», то до даних правовідносин підлягає застосуванню частина 2 статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду у справах про звільнення. Як вбачається з дати формування позовної заяви в системі Електронний Суд, з даним позовом до суду ОСОБА_2 звернулася 05.06.2025, тобто з пропуском тримісячного строку, визначеного ч.2 ст.233 КЗпП України.
У постанові Сумського апеляційного суду від 14.04.2026 у справі № 577/6558/25, ухваленій в аналогічній справі за позовом колишнього працівника АТ «Укрзалізниця» про стягнення матеріальної допомоги та інших виплат, які визначені трудовим законодавством та колективним договором. Апеляційний суд прийшов до наступних висновків: «Справа, яка переглядається, належить до трудового спору про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні відповідно до статті 116 КЗпП України. Отже, тримісячний строк для звернення до суду з вимогами на підставі статті 116 КЗпП України відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України пов`язується не з тим, як за загальним правилом коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а з моментом одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Початок перебігу тримісячного строку для подання позову слід обчислювати з моменту, коли позивачка набула достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених їй сум, що відбулося шляхом вручення повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні. Отже, саме дата вручення позивачці зазначеного документа, є подією, з якою пов`язаний початок перебігу строку звернення до суду. Колегія суддів наголошує, що визначення моменту вручення вказаного повідомлення, як початку перебігу строку у цій справі, відповідає вимогам частини другої статті 233 КЗпП України та не суперечить принципу юридичної визначеності.
Указом Президента України №64/2022, затвердженим Законом №2102-IX від 24 лютого 2022 року, з 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року на всій території України був введений воєнний стан строком на 30 діб. Указом Президента України неодноразово воєнний стан було продовжено.
Зважаючи на те, що за ч.1 ст.11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» роботодавцю надається право в односторонньому порядку зупиняти окремі положення колективного договору на період воєнного стану. Тому суд вважає, що таким правом відповідач скористався та протоколом № Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 призупинив реалізацію наступних заходів: виплату додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги на оздоровлення.
Так, вважаючи своє право на отримання вказаної матеріальної допомоги порушеним у зв`язку з її невиплатою, позивач мав би звернутися до суду з вимогою про її стягнення протягом трьох місяців з моменту отримання такого повідомлення до 09 січня 2025 року, що узгоджується з приписами ч.2 ст.116 КЗпП України.
У постанові Верховного Суду від 30.07.2021 у справі №263/6538/18 зроблено наступний висновок: «як поважні причини пропуску строку, встановленого в ст. 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами».
Позовна заява не містить обґрунтування неможливості звернення ОСОБА_2 до суду з даним позовом у передбачені ст.233 КЗпП України строки.
Таким чином, враховуючи, що при отриманні розрахунку при звільненні ОСОБА_2 не була нарахована та не виплачена матеріальна допомога на оздоровлення, і вона була обізнана з цим фактом, проте позивач не звертався до відповідача з приводу виплати щорічної допомоги на оздоровлення за 2022, 2023, 2024 роки та не оскаржувала у тримісячний строк невиплату щорічної допомоги на оздоровлення, тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки роботодавець вимоги ст.116 КЗпП України та діючого трудового законодавства не порушив.
Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, а позивач була звільнена від сплати судового збору, судові витрати слід віднести за рахунок держави.
Керуючись ст. 76-81, 259, 263, 265, 273, 353 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги  ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», про стягнення невиплаченої при звільненні матеріальної допомоги на оздоровлення - залишити без задоволення.
Судові витрати віднести за рахунок держави.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:
Позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;
Відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця», ЄДРПОУ 40075815, юридична адреса: 03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5.

Суддя         Д.В.Стартанович