28.07.26
22-ц/812/1199/26

Провадження №22-ц/812/1199/26
П О С Т А Н О В А 
Іменем України
28 липня 2026 року        м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,
із секретарем судового засідання: Коростієнко Н.С.,
за участю представників відповідача адвокатів Коваля О.В., Михайлюка М.О.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №482/630/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана його представником адвокатом Михайлюком Максимом Олександровичем, на рішення, яке ухвалив Новоодеський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Баранкевич Валерії Олегівни у приміщенні цього суду 09 березня 2026 року, дата складання повного судового рішення не зазначена, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

у с т а н о в и в :

У березні 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв представник – адвокат Семенов В.І., звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.
Позов мотивовано тим, що 03 листопада 2021 року сторони письмово уклали договір позики (далі – Договір), згідно з яким ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 22240 доларів США з умовою їх повернення до 30 квітня 2023 року частинами без сплати відсотків в наступному порядку: до 30 квітня 2022 року – 7413,33 доларів США; до 30 жовтня 2022 року – 7413,33 доларів США; до 30 квітня 2023 року – 7413,34 доларів США. Проте по закінченню зазначених строків відповідач не повернув пзичені кошти. Крім того, у зв`язку з порушенням строків виконання Договору позивач має право вимагати від відповідача сплати неустойки (пені) у розмірі 414741 грн 55 коп.
Посилаючись на викладене, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором у розмірі 22240 доларів США, пеню за прострочення виконання умов договору у розмірі 414741 грн 55 коп., а також судові витрати.
Відповідач правом на відзив на позовну заяву не скористався. 
Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 09 березня 2026 року позовні вимоги задоволені частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 03 листопада 2021 року у сумі 22240 доларів США, пеню за прострочення виконання умов договору у сумі 413885 грн 09 коп. та судові витрати в розмірі 15069 грн 71 коп.
Рішення суду мотивовано тим, що оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов, договір вважається укладеним та обов`язковим для виконання. Проте, відповідач не виконав зобов`язань, узятих на себе за договором, тому має повернути 22240 доларів США. Крім того, оскільки строки повернення коштів були порушенні, то позивач має права вимагати від відповідача сплати неустойки (пені). Розрахунок пені за несвоєчасне повернення позики розпочинається з наступного дня після граничного строку виконання зобов`язання, встановленого договором або законом. Цей період (день прострочення) триває до повного погашення заборгованості. Тому суд вважав, що періоди нарахування пені починаються з 01 травня 2022 року, з 31 жовтня 2022 року та з 01 січня 2023 року до 16 лютого 2024 року, а сума пені згідно розрахунку становить за період з 01 травня 2022 року до 16 лютого 2024 року 413885 грн. 09 коп. Тому суд задовольнив позовні вимоги частково.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Михайлюк М.О. просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги обставини, які не були відомі суду, а ухвалив рішення на підставі доказів, наданих позивачем, які в свою чергу не відповідають дійсності. Представник стверджує, що ОСОБА_2 не передавав кошти у борг ОСОБА_1 відповідно до договору позики від 03 листопада 2021 року. ОСОБА_1 від ОСОБА_2 отримував кошти в сумі 7000 доларів США, але не 03 листопада 2021 року, а в подальшому між ними були відносини з приводу купівлі-продажу автомобілів, тому між позивачем та відповідачем не могли виникнути відносини як кредитора та боржника згідно договору позики. Крім того, представник відповідача вказує, що суд безпідставно стягнув пеню за прострочення виконання умов договору у сумі 413885 грн 09 коп. з ОСОБА_1 , оскільки згідно з пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану заборонено стягнення неустойки (пені). Також, ОСОБА_3 зауважує, що про розгляд справи у день, у який було ухвалено рішення, відповідач та його представник не були повідомлені належним чином.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін як таке, що відповідає вимогам закону, а апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість. 
Заслухавши доповідь судді, пояснення представників відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Рішення суду першої інстанції не відповідає таким вимогам закону.
Відповідно до пункту 2 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно із пунктом 4 частини 1 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.
У пунктах 2 та 7 частині 3 статті 376 ЦПК України зазначено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження..
Підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції представник відповідача ОСОБА_1 зазначає, серед іншого, те, що останнього не було повідомлено про дату та час судового засідання, в якому було ухвалено рішення – 09 березня 2026 року.
Згідно із вимогами частинами 3 та 6, 8 статті 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку.
Як убачається з матеріалів справи, її розгляд судом першої інстанції був вчергове призначений на 17 лютого 2026 року.
На електронну пошту Новоодеського районного суду Миколаївської області 17 лютого 2026 року представник відповідача адвокат Михайлюк М.О. надіслав заяву, підписавши її кваліфікованим електронним підписом, про відкладення розгляду справи у зв`язку із його зайнятістю у розгляді кримінальної справи № 469/428/25 в іншому місцевому суді (а.с. 99).
Суд, взявши до увагу вказану заяву представника відповідача, відклав розгляд справи на 10 годину 09 березня 2026 року.
Натомість у справі відсутні будь-які докази направлення та вручення ОСОБА_1 та або його представникові повістки про нову дату судового засідання у справі.
За такого колегія суддів вважає доведеним, що ОСОБА_1 та його представника не було повідомлено судом першої інстанції про дату, час, місце судового засідання, призначеного на 09 березня 2026 року, що є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.
Крім того, згідно ухвали Новоодеського районного суду Миколаївської області від 05 червня 2024 року про відкриття провадження у справі № 482/630/24 суд призначив її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Відповідно до правил, визначених частиною 4 статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду: 1) малозначних справ; 2) справ, що виникають з трудових відносин; 3) справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; 4) справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Частиною 6 статті 19 ЦПК України визначено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); 4) справи про розірвання шлюбу; 5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує шістдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 274 ҐЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.
У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Однак згідно із пунктом 5 частини 4 статті 274 ЦПК України справи, в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.
У справі, яка переглядається, позивач ОСОБА_2 визначив ціну 1258713 грн. 97 коп.
Станом на день звернення до суду першої інстанції з позовом – 19 березня 2024 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складав 3028 грн., тому 250 його розмірів дорівнює 757000 грн., за такого у суду не було підстав для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, що є обов`язковою умовою для скасування рішення суду першої інстанції.
Щодо вирішення по суті позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики колегія суддів виходить з таких міркувань.
Як вбачається з матеріалів справи, 03 листопада 2021 року ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) в простій письмовій формі уклали договір позики (а.с. 84), згідно з яким позикодавець передав позичальникові грошові кошти у сумі 22240,00 доларів США, а позичальник зобов`язався їх повернути до 30 квітня 2023 року частинами без сплати відсотків в наступному порядку:
- до 30 квітня 2022 року – 7413,33 доларів США;
- до 30 жовтня 2022 року – 7413,33 доларів США;
- до 30 квітня 2023 року – 7413,34 доларів США.
Згідно пункту 2 цього договору сторони підтвердили, що грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем позичальнику готівкою під час підписання даного договору. Позичальник своїм підписом договору підтверджує факт отримання всієї суми грошових коштів за цим договором.
Відповідно до пункту 4 укладеного сторонами договору позики якщо позичальник порушить строки своєчасного повернення позикодавцю суми позики, він на вимогу позикодавця зобов`язаний сплатити неустойку у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від непогашеної в строк суми позики за кожен день прострочення.
Посилаючись на те, що ОСОБА_1 у передбачені договором позики строки борг не повернув, ОСОБА_2 просив суд стягнути з нього 22240 доларів США неповернутої суми позики та пеню в сумі 414741 грн 55 коп. ОСОБА_1 , інтереси якого представляв професійний правник – адвокат, в суді першої інстанції відзив на позовну заяву не подав, заперечень проти позовної заяви, зокрема щодо факту укладання договору позики 03 листопада 2021 року та отримання на виконання цього договору від ОСОБА_2 коштів, не висував.
Вирішуючи питання доведеності позовних вимог, колегія суддів виходить з таких міркувань.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмету договору на основі попередньої домовленості, що висвітлено в пункті 2 частини 1 статті 1046 ЦК України.
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині 2 статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Також, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
В силу приписів частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частинами 1 та 2 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до положень статей 77-79 ЦПК України докази мають бути належними, допустимим, достовірними та достатніми.
Зокрема, частиною 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Так, відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
Дослідивши оригінал договору позики, укладеного 03 листопада 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , апеляційний суд вважає, що текст цього договору, підписаний сторонами у справі, підтверджує факт отримання у борг відповідачем від позивача в якості позики 22240 доларів США та обов`язок його повернути частинами до 03 листопада 2023 року. 
Зміст цього договору є чітким, зрозумілим і не дає підстав для іншого його тлумачення. 
За такого не приймається аргумент апеляційної скарги про те, що між сторонами договір позики не укладався і між ними існували правовідносини, пов`язані з купівлею-продажею автомобілів, а також, що 03 листопада 2021 року ОСОБА_1 не отримував від ОСОБА_4 у борг гроші, оскільки таке не підтверджено належними та допустимими доказами з урахуванням положень частини 2 статті 1051 ЦК України.
Докази виконання відповідачем умов договору позики від 03 листопада 2021 року, а саме – повернення позивачу 22240 доларів США у справі відсутні.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина 1 статті 526 ЦК України).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (статті 599 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (статті 610 ЦК України).
Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно із статтею 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Враховуючи, що належними, допустимими, достовірними доказами позивач довів укладення з відповідачем договору позики, отримання останнім 22240 доларів США в якості позики, а також відсутності доказів повернення відповідачем отриманих коштів, апеляційний суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення неповерненого боргу з ОСОБА_1 .
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних.
Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який діє і до сьогодні.
З урахуванням наведеної імперативної норми закону у період дії воєнного стану позичальник ОСОБА_1 звільнений від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, тому в частині стягнення 414741 грн. 55 коп. 3% річних позовні вимоги не підлягають задоволенню. Отже в цій частині колегія суддів приймає доводи апеляційної скарги.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування, воно відповідно до пунктів 2, 7 частині 3 статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову – стягненню з відповідача на користь позивача 22240 доларів США . 
Тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково. 
Щодо розподілу судових витрат.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до положень частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед інших, витрати на професійну правничу допомогу.
В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Згідно із частиною 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
ОСОБА_2 при поданні позовної заяви сплатив 10069 грн. 71 коп. судового зору (а.с. 1), а також просив про стягнення з відповідача 5000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, розмір якої визначений договором про надання правової (правничої) допомоги від 01 вересня 2023 року, укладеним з адвокатським бюро «Семенов і партнери» та додатковою угодою № 1 до цього договору від 07 березня 2024 року (а.с. 9, 14).
Згідно із долученого до апеляційної скарги витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № 133/25/1597/ВТ ОСОБА_1 є особою з інвалідністю другої групи з 25 липня 2025 року по 25 липня 2027 року (а.с. 133), тому відповідно до пункту 9 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.
Відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Тому судовий збір пропорційно задоволеним вимогам (67%) слід компенсувати позивачу за рахунок держави.
Стосовно витрат на професійну правничу допомогу, то за правилами статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина 1).
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (частина 2 статті 137 ЦПК України).
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (частина 3 статті 137 ЦПК України).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 137 ЦПК України). 
У разі недотримання цих вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 статті 137 ЦПК України).
Тобто склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування при вирішення заяви сторони. 
Наданий позивачем договір про надання правової допомоги, ордер адвоката підтверджує домовленість між позивачем та адвокатом Семеновим В.І, на представництво інтересів позивача в суді першої інстанції, виконання адвокатом послуг – складання позовної заяви.
Колегія суддів з огляду на відсутність заперечень відповідача щодо співмірності розміру витрат на правничу допомогу позивача із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, з урахуванням обсягу фактично виконаної адвокатом роботи із представництва позивача в суді першої інстанції, принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності цих витрат, а також враховуючи принцип диспозитивності щодо заявлених позивачем вимог, дійшла висновку, що заявлений позивачем розмір витрат на правову допомогу у 5000 грн. є обґрунтованим. З урахуванням часткового задоволення позову (на 67%) наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 3350 грн. витрат на оплату професійної правничої допомоги.
Керуючись статтями 367-369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка підписана його представником адвокатом Михайлюком Максимом Олександровичем, задовольнити частково.
Рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 09 березня 2026 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.
Позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , 22240 доларів США заборгованість за договором позики від 03 листопада 2021 року та 3350 грн. витрат на оплату професійної правничої допомоги.
Компенсувати ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , за рахунок держави 6746 грн. 71 коп. судового збору. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий      Т.М. Базовкіна

Судді:       Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

______________________________________________
Повна постанова складена 30 липня 2026 року