КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 369/15616/23
провадження № 22-ц/824/4892/2026

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
судді - доповідача Кирилюк Г. М.
суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.
при секретарі Черняк Д. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Крикунова Олександра Володимировича на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 жовтня 2025 року в складі судді Янченка А. В., 

установив:

28.09.2023 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Позов мотивовано тим, що 31 жовтня 2011 року між сторонами зареєстрований шлюб, який був розірваний рішенням Києво-Святошинського районного суду від 30 листопада 2020 року. 
У сторін є малолітня донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
За час перебування в шлюбі було набуте наступне майно: 
транспортний засіб марки LAND ROVER, моделі DISCOVERY 2.5, 1995 року випуску; 
об`єкт малої архітектурної форми; 
земельну ділянку, кадастровий номер 3220882903:03:038:0003, площею 0,1200 га, для індивідуального дачного будівництва; 
квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 98,8 кв. м.
Зазначала, що 26.11.2019, в інтересах сім`ї, за згодою відповідача, нею укладено договір позики з ОСОБА_4 на суму 721 614,03 грн, що на день укладення договору за офіційним курсом НБУ становило 30 000 доларів США. 
Починаючи з січня 2020 року і до жовтня 2022 року вона вчасно сплачувала внески рівними частинами, у сумі 2 000 доларів США щомісячно, на загальну суму 22 000 доларів США. 
08.12.2020, після розірвання шлюбу з відповідачем, за рахунок особистих коштів, отриманих в дар, вона здійснила оплату за договором позики в сумі 8 000 доларів США, виконавши зобов`язання в повному обсязі.
Як наслідок, спільно набуте майно подружжя підлягає поділу між сторонами, а сплачена нею частина спального зобов`язання за особисті кошти - часткової компенсації за рахунок відповідача. 
Щодо визначення розміру частки кожного з подружжя в спільній частковій власності зазначала, що після розірвання шлюбу рішенням опікунської ради Гатненської сільської ради від 15.12.2020 місце проживання малолітньої доньки сторін визначено разом з нею. 
У Києво-Святошинському ВДВС на примусовому виконанні перебувають два виконавчі провадження щодо стягнення аліментів з відповідача на користь позивача та щодо стягнення додаткових витрат. Загальна сума заборгованості за вказаними виконавчими провадженнями становить 63 981 грн. 
Зазначала, що малолітня донька сторін потребує особливого догляду у зв`язку із станом свого здоров`я. Відповідно до висновку ЛКК лікарні «Охматдит» від 09.09.2014 №965 , донька визнана дитиною з інвалідністю у зв`язку з сліпотою обох очей, атрофією дисків зорових нервів. 
Вона організувала отримання дитиною освіти в приватному ЗНЗ «Мідгард», на навчання в якому в 2023 році витратила 114 000 грн. При цьому розмір аліментів, який примусово стягується з відповідача, є неспіврозмірно малим з коштами, які вона витрачає для того, щоб забезпечити їх дитині життя наближене до життя здорових дітей. 
За перебування дитини в літньому таборі для особливих дітей на базі приватного ЗНЗ ПШ «Оптиміст» в 2022 році нею сплачено 18 000 грн .
На літній табір дитини у 2023 році вона витратила 3 350 грн; на заняття з гімнастики та спортивне облаштування для цього - 20 630 грн; на лікування дитини за останні 2 роки витратила значні кошти, підтверджувальні документи зберіглись на суму 15 278 грн.
Натомість відповідач після розірвання шлюбу перестав приймати участь у вихованні та утриманні доньки. 
Враховуючи, що після розірвання шлюбу малолітня донька сторін проживає з матір`ю, потребує особливого догляду за станом свого здоров`я, додаткового безпечного простору та належних умов для розвитку та соціалізації, а відповідач належним чином не утримує її, має наявну заборгованість по сплаті аліментів, не цікавиться її станом здоров`я, ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, наявні підстави для відступлення рівності часток подружжя та визнання за нею права на більшу частку в спільному майні.
ОСОБА_1 просила : 
в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на: 
транспортного засобу марки LAND ROVER, моделі DISCOVERY 2.5, 1995 року виробництва, номер шасі НОМЕР_1 ; 
об`єкту малої архітектурної форми, створеного в результаті виконання третіми особами умов договору № 9;
земельної ділянки, кадастровий номер 3220882903:03:038:0003, площею 0,1200 га, для індивідуального дачного будівництва;
квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 98,8 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 1464019332224; 
в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на: 
транспортного засобу марки LAND ROVER, моделі DISCOVERY 2.5, 1995 року виробництва, номер шасі НОМЕР_1 ; 
об`єкту малої архітектурної форми, створеного в результаті виконання третіми особами умов договору № 9;
земельної ділянки, кадастровий номер 3220882903:03:038:0003, площею 0,1200 га, для індивідуального дачного будівництва;
квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 98,8 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 1464019332224; 
в порядку регресу стягнути з відповідача компенсацію понесених витрат особистими коштами, на виплату кредитного зобов`язання позивача, взятого в інтересах сім`ї в розмірі , що складає суму коштів в гривні, еквівалентну 6 000 доларів США, що за станом комерційного курсу АТ «ПриватБанк», на день подачі позову складає 227 400 грн (37 грн 90 коп. за 1 долар США). 
09.09.2024 ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Куян М. В. через систему «Електронний суд» подала заяву про збільшення позовних вимог.
Мотивувала вимоги тим, що відповідачем від здійснення підприємницької діяльності в період з 01.11.2020 по 31.12.2021 отримано дохід в сумі 1 066 953,97 грн. Для здійснення підприємницької діяльності останній використовував товар та кошти, залишені нею, а тому отриманий ним дохід також є спільною сумісною власністю подружжя. 
ОСОБА_1 просила : 
визнати спільною сумісною власністю дохід від підприємницької діяльності за період з 01.11.2020 до 31.12.2021, отриманий фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 в загальному розмірі 1 066 953,97 грн;
в порядку поділу спільного майна подружжя 
визнати за нею право власності на отриманого доходу від підприємницької діяльності у сумі 800 215,48 грн; 
визнати за ОСОБА_2 право власності на отриманого доходу від підприємницької діяльності у сумі 266 738, 49 грн;
стягнути з ОСОБА_2 на її користь 800 215,48 грн.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 жовтня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 транспортний засіб марки LAND ROVER, моделі DISCOVERY 2.5, 1995 року виробництва, номер шасі НОМЕР_1 ; об`єкт малої архітектурної форми, створений в результаті виконання третіми особами умов договору № 9 від 01.07.2015 року; земельну ділянку кадастровий номер 3220882903:03:038:0003, площею 0,1200 га, для індивідуального дачного будівництва; квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 98,8 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 1464019332224; дохід від підприємницької діяльності за період з 1 листопада 2020 року до 31.12.2021 року, отриманий ФОП ОСОБА_2 в загальному розмірі 1 066 953,97 гривень.
У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_5 право власності на:
- транспортного засобу марки LAND ROVER, моделі DISCOVERY 2.5, 1995 року виробництва, номер шасі НОМЕР_1 ;
- об`єкту малої архітектурної форми, створеного в результаті виконання третіми особами умов договору № 9;
- земельної ділянки кадастровий номер 3220882903:03:038:0003, площею 0,1200 га, для індивідуального дачного будівництва.
- квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 98,8 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 1464019332224.
У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на:
- транспортного засобу марки LAND ROVER, моделі DISCOVERY 2.5, 1995 року виробництва, номер шасі НОМЕР_1 ;
- об`єкту малої архітектурної форми, створеного в результаті виконання третіми особами умов договору № 9;
- земельної ділянки кадастровий номер 3220882903:03:038:0003, площею 0,1200 га, для індивідуального дачного будівництва.
- квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 98,8 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 1464019332224.
У порядку регресу, стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію понесених витрат особистими коштами, на виплату кредитного зобов`язання ОСОБА_1 , взятого в інтересах сім`ї в розмірі , що складає суму коштів в гривні, еквівалентну 6000 доларів США, що за станом комерційного курсу АТ «ПриватБанк», на день подачі позову складає 227 400 грн (37 гривень 90 копійок за 1 долар США).
У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_5 право власності на отриманого доходу від підприємницької діяльності у сумі 800 215,48 грн.
У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на отриманого доходу від підприємницької діяльності у сумі 266 738, 49 грн.
У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 800 215,48 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 13 420 грн судового збору за подання позовної заяви.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у період шлюбу сторонами було придбано транспортний засіб марки LAND ROVER, моделі DISCOVERY 2.5, 1995 року виробництва, номер шасі НОМЕР_1 ; земельну ділянку кадастровий номер 3220882903:03:038:0003 площею 0,1200 га для індивідуального дачного будівництва; квартиру АДРЕСА_1 .
Також сторони вели спільний бізнес (роздрібна торгівля продуктами харчування), у зв`язку з цим, в інтересах сім`ї, 01.07.2015 позивачем укладено договір № 9, за результатами виконання якого третіми особами створено об`єкт малої архітектурної форми вартістю 145 000 грн. 
08.12.2020 позивачка за рахунок особистих коштів здійснила оплату за договором позики у сумі 8 000 доларів США, які було використано сторонами в інтересах сім`ї. 
Сукупний дохід, отриманий відповідачем від здійснення підприємницької діяльності, а саме роздрібної торгівлі продуктами харчування за період з 01.11.2020 до 31.12.2021 становить 1 066 953,97 гривень.
Оскільки до розірвання шлюбу кошти від ведення позивачкою підприємницької діяльності передавались відповідачу для закупівлі товару, забезпечення потреб сім`ї і заощаджень, а після розірвання шлюбу відповідач зареєстрував ФОП та почав здійснювати свою підприємницьку діяльність, використовував товар та кошти, залишені позивачем, отриманий ним дохід від здійснення підприємницької діяльності підлягає поділу між кожним з подружжя.
З огляду на те, що малолітня дитина сторін, яка має статус дитини з інвалідністю, проживає разом з матір`ю в орендованій квартирі за адресою АДРЕСА_2 ., в якій є всі необхідні умови для проживання, позивачка створює всі необхідні умови для зростання дочки та адаптації її до умов суспільства, організувала отримання дитиною освіти у приватному ЗНЗ «Мідгард», перебування дитини в літньому таборі, несе витрати на заняття з гімнастики та лікування дитини, а відповідач перестав приймати участь у вихованні та утриманні дочки, загальна сума заборгованості за аліментами становить 63 981 грн, при цьому розмір аліментів є неспіврозмірно малим з коштами, які позивачка витрачає для того щоб забезпечити дитині з інвалідністю життя наближене до життя здорових дітей, суд дійшов висновку про наявність підстав для відступу від презумпції рівного поділу, тому за позивачкою слід визначити права на більшу частку в поділі у спільному майні подружжя та визначити за нею право власності на частки усього майна та стягнути з відповідача частини суми погашеної заборгованості як компенсацію за регресною вимогою. 
Також із врахуванням відступу від засад рівності часток у зазначеному спільному майні, за позивачем слід визнати право власності на частки доходу від підприємницької діяльності за період з 1.11.2020 до 31.12.2021, отриманого фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 .
21.11.2025 представник ОСОБА_2 - адвокат Крикунов О. В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 жовтня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити в повному обсязі. Судові витрати покласти на позивача.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що автомобілю LAND ROVER, 1995 року випуску, 30 років, він непридатний для використання та залишався зареєстрованим за власником. Запчастини від автомобіля використовуються за місцем служби відповідача. Для зняття його з реєстрації необхідно замовити послугу вибракування у сервісному центрі МВС. Позивачкою не надано звіт про визначення його вартості, а суд не пересвідчився про факт наявності та стану майна, яке було розподілене між сторонами.
Відповідач ніколи не вів ніякого спільного бізнеса з позивачем. 
Позивачка була зареєстрована фізичною особою підприємцем до 17.11.2020 та припинила свою діяльність.
Відповідач зареєстрував свою діяльність як фізична особа підприємець 03.11.2020 
Жодних спільних підприємств, товариств, компаній у сторін ніколи не було. 
Об`єкт малої архітектурної форми був демонтований позивачкою в 2018 році та такий об`єкт наразі не існує. Договір № 9 від 01.07.2015 не є належним доказом у розумінні ст. 76 ЦПК України, оскільки свідчить лише про його виготовлення у 2015 році, а не про наявність та функціонування у 2025 році.
Відповідач не заперечує, що земельна ділянка кадастровий номер 3220882903:03:038:0003, була придбана в шлюбі на ім`я позивача. Разом з тим, підстави для відступлення від засад рівності часток відсутні, а тому при поділі нерухомого майна необхідно виходити з рівності часток.
Вважає, що суд дійшов висновку про відступлення від рівності часток на підставі сфальсифікованих доказів у справі.
Кошти за договором позики від 26.11.2019 були сплачені позивачкою у період з січня 2020 року по жовтень 2020 року, тобто під час шлюбу з відповідачем. Залишок коштів в сумі 8 000 доларів США позивачка сплатила за кошти, отримані від здачі в оренду квартири АДРЕСА_1 . 
Позивачка не надала доказів участі у формуванні матеріального забезпечення або внесків саме як ФОП відповідачу. Водночас, дохід від ФОП має особисту майнову природу, не є об`єктом спільної сумісної власності і не може бути поділено в натурі. Дохід від діяльності ФОП має природу заробітної плати, я не природу дивідендів від ТОВ.
Сама лише наявність прибутку/доходу у позивачки за три квартали 2020 року та супутній дохід відповідача з листопада 2020 року по грудень 2021 року не дає підстав для задоволення позовних вимог. Жодних доказів того, що дохід від ФОП позивачки був переданий останньою на ФОП відповідача матеріали справи не містять. Жодних доходів позивачка не передавала на рахунки відповідача та ніколи не перераховувала на рахунки відповідача жодної гривні. Дохід, який отримав відповідач з 31.12.2020 по грудень 2021 року, був набутий ним у період після розірвання шлюбу, тому є особистою приватною власністю відповідача.
Зазначає, що після припинення спільного проживання позивачка постійно чинить відповідачу перешкоди у побаченнях з дитиною, не дозволяє забирати зі школи, не дає слухавки для спілкування, тому вважає необґрунтованим твердження про те, що він не цікавиться долею дитини.
У травні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до Києво-Святошинського районного суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною (справа №369/6684/23).
Твердження, що відповідач не сплачує аліменти, є неправдивими. 
Починаючи з розірвання шлюбу та до кінця 2022 року спору з приводу утримання дитини не було. Позивачка здавала спільну квартиру в оренду та відповідач додатково давав гроші на утримання дитини. Оскільки позивач не дає спілкуватись з дитиною, виник спір щодо її утримання, який вирішувався в судовому порядку. 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 лютого 2023 року (справа №369/10905/22 ) стягнуто з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання доньки в розмірі 5 000 грн та додаткові витрати в розмірі 1 500 грн щомісячно, з подальшою індексацією відповідно до закону, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 03.11.2022 року. Стягнуто з відповідача на користь позивачки понесені додаткові витрати на утримання дитини в розмірі 34 050 грн. 
На виконання рішення суду був виданий виконавчий лист від 19.04.2023 №369/10905/22 та 08 травня 2023 року відкрито виконавче провадження №71748485. 18 травня 2023 року виконавцем прийнято постанову про звернення стягнення на заробітну плату боржника. Станом на 30.04.2023 заборгованість складала 39 000 грн. Ця сума була відрахована з заробітної плати. Згідно звіту від НП «Чорнобиль», станом на 02.11.2023 жодного боргу зі сплати аліментів не існувало. 
Пізніше, коли відповідача мобілізували, державним виконавцем було прийнято постанову від 02.12.2024 про звернення стягнення на заробітну плату боржника в військовій частині НОМЕР_2 . В даній постанові відсутня будь-яка інформація про наявність заборгованості відповідача по сплаті аліментів. 
Оскільки відповідач проходить службу у військовій частині НОМЕР_2 Національної гвардії України, відповідно державним виконавцем винесена постанова про передачу виконавчого документа на виконання до військової частини.
Суд прийшов до висновку про відступлення від рівності часток на підставі інформації про заборгованість по аліментах в сумі 29 731 грн, яка існувала за два роки до прийняття судового рішення. 
Оскільки відповідач є діючим військовослужбовцем та проходить службу у військовій частині НОМЕР_2 , він не має змоги кожен день бачитися з донькою. 
Заявлені позивачем витрати на утримання дитини є явно завищеними та не відповідають дійсним потребам дитини. Дитина сторін є дійсно інвалідом по зору, погано бачить і потребує носіння окулярів. Але вона не відвідує спеціалізований заклад для дітей з поганим зором. 
Рішення про навчання у приватній школі «Мідгард», ТОВ «Ліцей Кебета», приватній школі «Оптиміст» не є необхідними щомісячними витратами на дитину, а лише додатковими за умови можливостей та бажань їх батьків. Дані заклади є звичайними приватними закладами освіти для звичайних дітей і не є спеціалізованими для дітей з поганим зором. 
Відвідування дитиною спортивного клубу, позашкільних гуртків та їх вибір був зроблений позивачкою самостійно без врахування можливостей батька дитини щодо покриття таких витрат та без погодження відповідача на відвідування дитиною такого навчального закладу. 
18.12.2025 представник ОСОБА_1 - адвокат Куян М. В. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. 
В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Крикунов О. В. підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив її задовольнити.
Представник ОСОБА_1 - адвокат Куян М. В. просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 31 жовтня 2011 року, який було розірвано рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 листопада 2020 року (справа №369/12579/20).
ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилась донька ОСОБА_6 , яка має інвалідність з дитинства. 
Судом встановлено, що за час перебування у шлюбі подружжям було придбано: 
транспортний засіб марки LAND ROVER, моделі DISCOVERY 2.5, 1995 року випуску; 
об`єкт малої архітектурної форми; 
земельну ділянку, кадастровий номер 3220882903:03:038:0003, площею 0,1200 га, для індивідуального дачного будівництва; 
квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 98,8 кв. м.
Зазначала, що 26.11.2019, в інтересах сім`ї, за згодою відповідача, нею укладено договір позики з ОСОБА_4 на суму 721 614,03 грн, що на день укладення договору за офіційним курсом НБУ становило 30 000 доларів США.
Під час перебування в шлюбі було повернуто кошти за договором позики на загальну суму 22 000 доларів США. 
Після розірвання шлюбу позивачем за рахунок особистих коштів, отриманих в дар, здійснено погашення залишку боргу за договором позики в сумі 8 000 доларів США. 

Щодо позовних вимог про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності сторін 

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. 
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування. 
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності. 
У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК). В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи (пункти 41, 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц).
При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц). 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У справі, що переглядається судом першої інстанції не враховано, що метою сторін є поділ спільного сумісного майна, набутого за час шлюбу. Тому позовні вимоги про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності не є належним способом захисту прав сторін на такий поділ.
Як наслідок оскаржене рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності належить скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Щодо позовних вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя

За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. 
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом ( речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласникам і про гарантії її отримання. Якщо одна із сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. 
Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19, від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц). 
Спосіб захисту є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримання відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такій спосіб мети правосуддя та процесуальну економію ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18).
Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) треба розуміти так: 
(а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності ( такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); 
(б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив ( а вимагає, наприклад поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. 
При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитись із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. 
Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу. 
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №615/1364/16-ц, від 17 серпня 2022 року у справі №522/8676/20, від 17 січня 2024 року у справі №522/17831/20.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом ( частина третя статті 368 ЦК України).
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Згідно зі статтею 68 СК України зазначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частину третю статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 648/3137/15-ц (провадження № 61-17560св21)).
Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (див. пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) зроблено такі висновки: «спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)). Велика Палата Верховного Суду зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірне нерухоме майно: земельна ділянка кадастровий номер 3220882903:03:038:0003, площею 0,1200 га, для індивідуального дачного будівництва, квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 98,8 кв. м., а також транспортний засіб марки LAND ROVER, моделі DISCOVERY 2.5, 1995 року виробництва, номер шасі НОМЕР_1 набуто сторонами за час шлюбу, а тому воно є спільним сумісним майном подружжя.
Доводи відповідача про те, що вказаний транспортний засіб, який зареєстрований за відповідачем, знаходиться в розібраному стані та непридатний для використання не підтверджені відповідними доказами, а тому підлягають відхиленню судом. 
За таких обставин вимоги про визнання права на частку в спірних об`єктах рухомого та нерухомого майна за кожним із подружжя є обґрунтованими. 
Разом з тим, ухвалюючи рішення про поділ об`єкта малої архітектурної форми, створеного в результаті виконання третіми особами умов договору № 9 від 01.07.2015 року, суд першої інстанції не з`ясував, чи було наявне вказане майно на час припинення шлюбних стосунків. 
Так, на підтвердження існування такого об`єкта рухомого майна, як предмету поділу, позивачем надано договір №9 від 01 липня 2015 року, за умовами якого виконавець ФОП ОСОБА_7 зобов`язується виконати у відповідності до умов даного договору відповідну роботу, а замовник ФО ОСОБА_8 зобов`язується прийняти цю роботу та оплатити її. Об`єктом виконання робіт є виготовлення зупинкового комплексу, розміром 9,0х5,0м в кількості 1 одиниця. Загальна сума договору складає 145 000 грн, без ПДВ (а.с.142 - 143 т. 1). 
Вказаний договір не є належним та достатнім доказом на підтвердження існування вказаного рухомого майна, як об`єкта поділу в справі про поділ майна подружжя. 
За таких підстав колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість його поділу.
Щодо поділу доходу від підприємницької діяльності ОСОБА_2 за період з 01.11.2020 до 31.12.2021 року. 
Відповідач не заперечує ту обставину, що 03.11.2020 він зареєструвався як фізична особа- підприємець. 
Суду надана виписка по рахунку ОСОБА_2 в АТ КБ «ПриватБанк» за період з 01.01.2020 по 31.12.2021 (а.с. 22 - 62 т. 2). 
Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача на користь позивача 800 215,48 грн, суд першої інстанції виходив з того, що сукупний дохід, отриманий відповідачем від здійснення підприємницької діяльності, а саме роздрібної торгівлі продуктами харчування за період з 01.11.2020 до 31.12.2021 становить 1 066 953,97 гривень. Після розірвання шлюбу з позивачем 30.11.2020 року останній використовував товар та кошти, які були залишені позивачем, а тому вказані кошти є спільним майном подружжя та підлягають поділу. 
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки заявлені позивачем до поділу кошти набуті відповідачем після розірвання шлюбу, а тому не можуть бути предметом поділу. 
Жодних доказів, що відповідали б критеріям достатності, належності, достовірності та допустимості використання коштів позивачки від підприємницької діяльності, за рахунок яких відповідач після розірвання шлюбу здійснював власну підприємницьку діяльність та отримував відповідний дохід суду надано не було, а тому такі кошти не можуть бути враховані при поділі. 
Оскільки позивачка не довела обґрунтованості вимоги про стягнення 800 215,48 грн доходу колишнього чоловіка від здійснення нею підприємницької діяльності, апеляційний суд вважає, що слід відмовити позивачу в задоволенні його вимоги, скасувавши рішення суду першої інстанції в цій частині. 

Щодо стягнення компенсації витрат позивача на виплату боргового зобов`язання після припинення шлюбних стосунків за рахунок особистих коштів

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. 
До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. 
Судом встановлено, що 26 листопада 2019 року між ОСОБА_1 (покупець) та ОСОБА_4 (продавець) було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . 
За домовленістю сторін продаж квартири вчинено за 660 000 грн, що за офіційним курсом НБУ на дату укладення цього договору еквівалентно 27 438,49 доларів США. 
В цей же день, 26 листопада 2019 року між ОСОБА_1 (позичальник) та ОСОБА_4 (позикодавець) було укладено договір позики, за яким позикодавець передав в позику в розмірі 721 614,03 грн, що на день укладення цього договору за курсом НБУ становило 30 000 доларів США. Позика надавалась строком до 28 лютого 2021 року (а.с.159,160 т. 1).
В період шлюбу сторін в рахунок погашення боргу було сплачено 22 000 доларів США. 
08.12.2020 між ОСОБА_9 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдарована) укладено договір дарування грошових коштів , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Кондратенко Ю.В., за яким дарувальник передав обдаровуваній, а обдаровувана прийняла в дар від дарувальника грошові кошти в сумі 225 915,20 грн, що на день укладання цього договору еквівалентно 8 000 доларів США за офіційним курсом НБУ. 
За твердженням ОСОБА_1 , грошові кошти в сумі 8 000 доларів США вона передала ОСОБА_4 в рахунок погашення боргу за договором позики від 26 листопада 2019 року. 
Проведення повного розрахунку за договором позики від 26 листопада 2019 року підтверджується заявою ОСОБА_4 , яка була посвідчена нотаріально приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Кондратенко Ю.В. 08 грудня 2020 року (а.с. 175, 176 т.1).
Заперечення відповідача в тій частині, що грошові кошти в сумі 8 000 доларів США не були витрачені позивачкою на погашення договору позики від 26 листопада 2016 року, а використані у власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах, не підтверджені відповідними доказами. 
Доводи відповідача, що залишок коштів за договором позики було погашено за рахунок коштів, отриманих від здачі в оренду квартири АДРЕСА_1 не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами. 
За таких підстав колегія суддів дійшла висновку, що у відповідача виник обов`язок компенсувати частку понесених позивачем витрати на виплату боргового зобов`язання, яке виникло в інтересах сім`ї. 

Щодо відступу від засад рівності часток та поділу майна

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (частина друга статті 70 СК України).
За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (частина третя статті 70 СК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року в справі № 206/4992/21 вказано, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи.
Якщо сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного майна, розмір часток кожного з подружжя визначається судом під час розгляду спору. За загальним правилом, що закріплене в частині першій статті 70 СК України, частки дружини та чоловіка є рівними. Це правило не змінюється і в тому разі, якщо один з подружжя не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
СК України встановлює два винятки із загального правила щодо рівності часток подружжя у праві на майно. Суд може зменшити або збільшити частку одного з подружжя із відповідною зміною частки іншого з подружжя. У разі відступлення від засади рівності часток подружжя суд має вказати, які саме обставини стали підставою для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя.
Обставини, які є підставою для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя у праві на майно можна поділити на дві групи: негативні, тобто ті, що надають можливість суду зменшити розмір частки одного з подружжя (частина друга статті 70 СК України); позитивні, що дають змогу суду збільшити розмір частки одного з подружжя (частина третя статті 70 СК України).
Негативні обставини (частина друга статті 70 СК України) - законодавець на рівні СК України передбачив орієнтовний перелік таких обставин (зокрема, якщо один із подружжя не дбав про матеріальне спільне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї), за наявності яких суд може зменшити частку одного з подружжя. Такі обставини можуть застосовуватися як окремо, так і в сукупності. Тобто законодавець невичерпно виокремив випадки недобросовісної поведінки одного з подружжя як під час шлюбу, так і після його розірвання щодо виконання своїх сімейних обов`язків та майна і встановив наслідок такої недобросовісної поведінки - зменшення розміру частки одного з подружжя. Про недобросовісність одного із подружжя може свідчити, зокрема, приховання певних речей, передання їх на зберігання родичам, продаж спільного майна без згоди другого з подружжя.
Позитивні обставини (частина третя статті 70 СК України) - суд може збільшити частку в праві на майно того з подружжя, із яким проживають діти до вісімнадцяти років або повнолітні непрацездатні діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Тобто законодавець пов`язує збільшення частки в праві на майно того з подружжя, з яким залишається дитина (діти), у разі, якщо недостатнім є розмір аліментів, які вона (вони) одержують. Отже, закон передбачає такий алгоритм: існує та виконується договір про сплату аліментів на дитину (дітей), рішення суду (судовий наказ) про стягнення аліментів на дитину (дітей); на дитину призначаються аліменти; розмір аліментів, які вона (вони) одержує (одержують), недостатній для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування; під час поділу майна подружжя частка в майні того з них, з ким проживає дитина (діти), за рішенням суду збільшується. Для застосування частини третьої статті 70 СК України щодо збільшення частки у спільному майні подружжя того з них, з яким проживає дитина з особливими потребами, необхідно встановити, зокрема, які саме потреби виникають у такої дитини та з чим вони пов`язані, як вони можуть забезпечуватися та чи покриває розмір сплачуваних аліментів понесені витрати та їх забезпечення та/або непонесені, але необхідні витрати.
Відповідно до частин першої, п`ятої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, яке існує на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання такого майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 29 липня 2025року в справі № 369/6352/22, від 06 червня 2025 року в справі № 287/1092/23).
Судом встановлено, що малолітня дитини сторін ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 . 
Згідно довідки про реєстрацію місця проживання від 15.12.2020, ОСОБА_1 зареєстрвоана за адресою: АДРЕСА_3 з 05.12.2013 (а.с.69 т.1).
Відповідно до протоколу засідання опікунської ради виконавчого комітету Гатненської сільської ради від 15 грудня 2020 року, на підставі заяви ОСОБА_10 , вирішено визначити місце проживання дитини за адресою: АДРЕСА_2 , де вона фактично мешкає з матір`ю (а.с.64 т.1).
Згідно Акту обстеження житлово-побутових умов проживання ОСОБА_1 від 09.12.2020, ОСОБА_1 та її малолітня донька ОСОБА_2 дійсно проживають за адресою: АДРЕСА_2 , згідно договору оренди нерухомого майна від 01.11.2020. Родина проживає в таун-хаусі, загальна площа якого 120 м2 , житлова 80 м2 . Будинок має 3 поверхи (а. с. 66-67 т.1).
Як вбачається з матеріалів справи, згідно висновку ЛКК №965 від 09.09.2014, ОСОБА_2 є дитиною з інвалідністю. Дата переогляду 23.06.2024 (а.с.17 т.1).
Згідно виписки з медичної карти стаціонарного хворого №2400 ОСОБА_2 знаходилась у відділенні офтальмології Дитячої клінічної лікарні №4 Солом`янського району м. Києва з 27.06.2019. Діагноз: сліпота обох очей. Вроджені вади розвитку диска обох очей. Гіпоплазія диска зорового нерву обох очей. Змішаний ністагм. Геперметропічний астигматизм обох очей. Сліпота лівого ока. Скарги: дуже низький зір обох очей, практично сліпота лівого ока, вимушене положення голови, ретинальна світлобоязнь, ністагм (а.с.19 т.1).
Згідно довідки №321 від 10.07.2020 ЛКК №321 ОСОБА_2 з 23.07.2019 перебуває на диспансерному обліку або має статус «дитина-інвалід». Дата, з якої дитина (дитина-інвалід) потребує домашнього догляду - 23.07.2020 (а.с.20 т.1).
Згідно інформації, наданої Комунальним некомерційним підприємством «Консультативно-діагностичний центр» Голосіївського району м. Києва від 14.07.2023 №1491: з 16.09.2014 дитина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримувала профілактичні консультації лікаря-педіатра педіатричного відділення філії №3 КНП «КДЦ» Голосіївського району м. Києва. У разі захворювань на гострі респіраторні інфекції дитині призначалось відповідне лікування; 17.11.2021 дитина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на консультативному прийомі у лікаря-кардіоревматолога дитячого педіатричного відділення філії №3 КНП «КДЦ» Голосіївського району м. Києва. За результатами огляду встановлено діагноз: Кардіоміопатія при метаболічних порушеннях. Надано рекомендації щодо подальшого спостереження та лікування. З приводу встановленого діагнозу у лікаря-кардіоревматолога дитячого під медичним спостереженням дитина не перебуває; 15.05.2023 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , була на прийомі у лікаря-педіатра. За результатами огляду дитині встановлено діагноз: гострий трахеїт. Надано рекомендації щодо лікування. 
Психо-фізичний розвиток відповідає віку дитини. Дитина має вроджену ваду розвитку диску зорового нерву. З приводу даного захворювання дитина перебуває під медичним спостереженням у профільних лікарів НДСЛ «Охматдит» (а. с.209 т.1). 
26.04.2021 ОСОБА_1 уклала з ТОВ «Ліцей Кебета» договір №26.04/1 про надання освітніх послуг за адресою АДРЕСА_4 ( школа) з 01.09.2021 до 30.06.2022. Вартість надання послуг за навчальний період становить 195 110 грн (а.с.70-77 т.1).
04.07.2022 ОСОБА_1 уклала з приватним закладом загальної середньої освіти «Початкова школа «Оптиміст» (дошкільне відділення «Веселий заєць») угоду про взаємні зобов`язання під час оздоровчого періоду на термін до 31.08.2022. Вартість послуг становить 10 000 грн (а.с.111-112 т.1). 
06.07.2022 ОСОБА_1 уклала з Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_11 договір №6.07-22/4 про надання послуг. Виконавець приймає на себе зобов`язання: надавати усні та письмові консультації з питань щодо новітніх освітніх методик; щодо можливостей покращення освітніх процесів, до яких залучена дитина замовника; щодо здійснення виховання дитини замовника; щодо вирішення проблемних ситуацій при вихованні дитини замовника; щодо питань гармонійного розвитку дитини замовника, можливості формування індивідуальних підходів до виховання та освіти дитини; щодо інших питань, пов`язаних з індивідуальними особливостями дитини замовника та їх врахування в освітніх та виховних процесах. Винагорода за надані послуги становить 98 450 грн за навчальний період з 01.09.2022 по 30.06.2023 (а.с.118 -120 т.1).
06.07.2022 ОСОБА_1 уклала з ТОВ «Ліцей Кебета» договір №26.04/1 про надання освітніх послуг за адресою АДРЕСА_5 . Начальний період - з 01.09.2022 по 30.06.2023. Попередня вартість надання виконавцем освітніх послуг за навчальний період становить 113 450 грн (а.с.79-87 т.1).
07.11.2022 ОСОБА_1 уклала з Закладом освіти «Приватний загальноосвітній навчальний заклад «Мідгард» договір про партнерство щодо розвитку та навчання особистості №07.11/22/2-1, начальний період з 21.11.2022 по 16.06.2023 . Вартість послуг за навчальний період становить 200 924 грн (а.с.91-97 т.1). 
23.02.2023 ОСОБА_1 уклала з Закладом освіти «Приватний загальноосвітній навчальний заклад «Мідгард» договір про партнерство щодо розвитку та навчання особистості №23.02/23/2-1, начальний період з 01.09.2023 по 15.06.2024 . Вартість послуг за навчальний період становить 361 000 грн (а.с101-107 т.1). 
01.03.2023 ОСОБА_1 уклала з ТОВ «Спортивний клуб - «Імперія юних талантів» договір №104/л про надання послуг з фізичного виховання. Під послугами розуміється: викладання та тренування навичок з художньої гімнастики; організація та супроводження участі спортсмена у змаганнях з гімнастики тощо. Вартість послуг становить 2 000 грн за 1 календарний місяць. Вартість послуг, що надаються в режимі on-line становить 2 300 грн за 1 календарний місяць (а.с.125-126 т.1).
05.04.2023 ОСОБА_1 уклала з ТОВ «Спортивний клуб - «Імперія юних талантів» договір №104/л про надання послуг з фізичного виховання. Вартість послуг становить 2 000 грн за 1 календарний місяць. Вартість послуг, що надаються в режимі on-line становить 2 300 грн за 1 календарний місяць (а.с.127-128 т.1).
Доказів того, що укладення вказаних договорів було викликано саме станом здоров`я дитини суду не надано. З відповідачем питання навчання дитини у вказаних освітніх закладах не погоджувалось. 
У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та додаткових витрат (справа №369/10905/22).
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 лютого 2023 року (справа №369/10905/22) позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та додаткових витрат задовольнити частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 5000 грн та додаткові витрати в розмірі 1 500 грн щомісячно, з подальшою індексацією відповідно до закону, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 03.11.2022 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені додаткові витрати на утримання дитини в розмірі 34 050 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено.
Вказаним судовим рішенням встановлено, що загальна сума доходу ОСОБА_2 з червня по грудень 2022 року в Національному музеї «Чорнобиль» становить 202 046,12 грн. Розмір призначеної ОСОБА_2 пенсії становить 2 100 грн на місяць. Враховуючи обов`язок обох батьків утримувати дитину, особливості стану здоров`я дитини та необхідність в постійній реабілітації, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача аліментів на утримання ОСОБА_6 щомісячно в сумі 5 000 грн та додаткових витрат щомісячно в сумі 1 500 грн. 
08 травня 2023 року старшим державним виконавцем Фастівського відділу державної виконавчої служби у Фастівському районі м. Києва Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ) Дубчак І. О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №369/10905/22, виданого 19.04.2023 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів у розмірі 5 000 грн та додаткових витрат у розмірі 1500 грн щомісячно, починаючи з 03.11.2022 року (а.с.205 т.1).
18 травня 2023 року старшим державним виконавцем Фастівського відділу державної виконавчої служби у Фастівському районі м. Києва Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ) Дубчак І. О. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_2 . Встановлено, що боржник працює в НМ «Чорнобиль» (а.с.175 т.2).
02 грудня 2024 року старшим державним виконавцем Фастівського відділу державної виконавчої служби у Фастівському районі м. Києва Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ) Дубчак І. О. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_2 . Встановлено, що боржник проходить службу в військовій частині НОМЕР_2 Національної гвардії України (а.с.176 т.2).
З огляду на те, що виконавчий лист на виконання судового рішення в справі №369/10905/22 було пред`явлено до виконання та направлено на виконання за місцем роботи відповідача в травні 2023 року, наданий позивачкою розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, складений ОСОБА_12 12.09.2023, яка виникла за період з листопада 2022 року, та була погашена шляхом відрахування із його заробітної плати, не може слугувати достатньою підставою для висновку про ухилення ОСОБА_2 від участі в утриманні дитини, або невиконанні судового рішення про стягнення аліментів. 
Судом встановлено, що 08 травня 2023 року Києво-Святошинським районним судом м. Києва відкрито провадження в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною батьком, який проживає окремо (справа №369/6684/23). 
З огляду на існування судового спору щодо участі батька у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною, а також обставин, за яких виникла заборгованість зі сплати аліментів, поведінка відповідача не може кваліфікуватися як негативні обставини ( частина друга статті 70 СК України), за наявності яких суд може зменшити частку одного з подружжя. 
Доводи позивачки про недостатній розмір аліментів, проживання дитини разом з нею та перебування на її утриманні, не є достатніми підставами для відступлення від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності. Зазначені обставини є підставою для звернення до суду із позовом про збільшення розміру аліментів.
Як вбачається з матеріалів справи солдат ОСОБА_2 проходить військову службу за призовом під час мобілізації у Міжнародному міжвідомчому багатопрофільному центрі підготовки підрозділів (військова частина НОМЕР_3 Національної гвардії України) з 28.05.2024 (а.с.77 т. 2).
Доказів того, що відповідач не сплачує аліменти на дитину або що розмір сплачуваних аліментів є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування доньки, не надано. 
Колегія суддів вважає, що підстави, передбачені частинами другою та третьою статті 70 СК України, для зменшення частки ОСОБА_2 у спільному майні подружжя до в праві спільної часткової власності на транспортний засіб марки LAND ROVER, номерний знак НОМЕР_4 , земельної ділянки, кадастровий номер 3220882903:03:038:0003, та квартири АДРЕСА_1 , та відповідно , збільшення частки ОСОБА_1 до у праві спільної часткової власності на вказане майно. 
Як наслідок, доводи апеляційної скарги частково підтвердилися, тому оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.
В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності: 
- на транспортного засобу марки LAND ROVER, моделі DISCOVERY 2.5, 1995 року виробництва, номерний знак НОМЕР_4 , номер шасі НОМЕР_1 ;
- на частини земельної ділянки, кадастровий номер 3220882903:03:038:0003, площею 0,1200 га, для індивідуального дачного будівництва, що розташована в селі Кийлів на території Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області;
- на квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 98,8 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 1464019332224.
В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності: 
- на транспортного засобу марки LAND ROVER, моделі DISCOVERY 2.5, 1995 року виробництва, номерний знак НОМЕР_4 , номер шасі НОМЕР_1 ;
- на частини земельної ділянки, кадастровий номер 3220882903:03:038:0003, площею 0,1200 га, для індивідуального дачного будівництва, що розташована в селі Кийлів на території Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області;
- на квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 98,8 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 1464019332224.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 000 доларів США. 
В іншій частині позовних вимог відмовити. 
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Крикунова Олександра Володимировича задовольнити частково. 
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 жовтня 2025 року скасувати. 
Ухвалити нове судове рішення. 
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити частково. 
В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності: 
- на транспортного засобу марки LAND ROVER, моделі DISCOVERY 2.5, 1995 року виробництва, номерний знак НОМЕР_4 , номер шасі НОМЕР_1 ;
- на частини земельної ділянки, кадастровий номер 3220882903:03:038:0003, площею 0,1200 га, для індивідуального дачного будівництва, що розташована в селі Кийлів на території Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області;
- на квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 98,8 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 1464019332224.
В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності: 
- на транспортного засобу марки LAND ROVER, моделі DISCOVERY 2.5, 1995 року виробництва, номерний знак НОМЕР_4 , номер шасі НОМЕР_1 ;
- на частини земельної ділянки, кадастровий номер 3220882903:03:038:0003, площею 0,1200 га, для індивідуального дачного будівництва, що розташована в селі Кийлів на території Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області;
- на квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 98,8 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 1464019332224.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 000 доларів США. 
В іншій частині позовних вимог відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 22.07.2026. 

Суддя - доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук