Справа № 309/4294/21
Провадження № 2/309/402/23

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2026 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області 

в складі: головуючого - судді Піцура Я.Я.,
за участю секретаря Бондаренко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хуст цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , де треті особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, – 
В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , де треті особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 06.05.2006 року вона отримала в дарунок від своєї матері ОСОБА_3 земельну ділянку площею 1,47 га, яка розташована в с.Шаян, Хустського району Закарпатської області, в урочищі «Цейбей лаз». На підставі даного договору була проведена державна реєстрація права власності та присвоєно земельній ділянці кадастровий номер 2125355303:01:002:0138. 19.10.2021 встановлено, що вказана земельна ділянка була поділена на дві окремі земельні ділянки площею 0,57 га з кадастровим номером 2125355300:06:001:0034 та площею 0,9 га з кадастровим номером 2125355300:06:001:0035, та зареєстровані за ОСОБА_2 на підстав договорів купівлі продажу від 10.10.2020. Вказує, що будь яких угод про відчуження її земельної ділянки вона не укладала. А отже є порушеним її право приватної власності на земельну ділянку площею 1,47 га, поділену на дві земельні ділянки площею 0,57 га та 0,9 га, і таке право підлягає захисту шляхом пред`явлення віндикаційного позову.
Посилаючись на викладене просить суд: витребувати земельну ділянку площею 0,57 га з кадастровим номером 2125355300:06:001:0034 з чужого незаконного володіння на користь ОСОБА_1 ; витребувати земельну ділянку площею 0,9 га з кадастровим номером 2125355300:06:001:0035 з чужого незаконного володіння на користь ОСОБА_1 .
Ухвалою Хустського районного суду Закарпатської області від 13.01.2022 залучено до участі у справи у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_6 .
Відзив на позов відповідачем не подавався. 
У поясненні третьої особи ОСОБА_6 на позовну заяву такий просить відмовити у його задоволенні. В обґрунтування посилається на те, що рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 20.02.2007 визнано дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1,47 га, розташованої в с.Шаян Хустського району Закарпатської області в урочищі «Цейбей Лаз», укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 та визнано за ОСОБА_7 право власності на дану земельну ділянку. Також цим рішенням визнано недійсним договір дарування від 06.05.2006 укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , а також визнано недійсним та скасовано державний акт на право приватної власності на землю серії ЗК №012567 від 27.06.2006. 07.03.2018 між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1,47 га, розташованої в с.Шаян Хустського району Закарпатської області в урочищі «Цейбей Лаз». 08.03.2018 за заявою ОСОБА_5 було здійснено розподіл даної земельної ділянки на дві окремі ділянки площею 0,9 га та 0,57 га. 11.11.2019 року ОСОБА_5 продав зазначені дві земельні ділянки ОСОБА_6 , а потім 10.10.2020 року ОСОБА_6 продав такі земельні ділянки ОСОБА_2 . Тому оскільки договір дарування від 06.05.2006 є недійсним, то позовні вимоги задоволенню не підлягають.
В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, від представника позивача ОСОБА_9 надійшло клопотання про розгляд справи у відсутності позивача та її представника.
В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, подав клопотання про розгляд справи у відсутності відповідача та його представників .
В судове засідання треті особи вкотре не з`явилися, клопотань не заявляли, судові повістки, які направлялися судом за адресою їх місця проживання повернулися до суду із відміткою «адресат відсутній», що відповідно до приписів п.4 ч.8 ст. 128 ЦПК України вважається належним врученням поштової кореспонденції.
Вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню виходячи з наступного .
Так, відповідно до приписів ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до приписів ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:
1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;
2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;
3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Отже для наявності підстав для задоволення віндикаційного позову позивач повинен довести, що він є власником відповідного майна і таке майно вибуло з його володіння поза його волею.
З матеріалів справи вбачається, що згідно нотаріально посвідченого договору дарування від 06.05.2006 року ВСР №654924 ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_10 земельну ділянку, що розташована в с.Шаян, Хустського району, Закарпатської області, урочище «Цейбей лаз», площею 1,47 га (Том 1, а.с.23, 24).
На підставі даного договору на ім`я ОСОБА_10 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЗК №012567 від 27.06.2006, відповідно до якого зазначеній вище земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 2125355303:01:002:0138 (Том 1, а.с.27, 28). 
Також з матеріалів справи вбачається, що внаслідок укладення шлюбу позивачка змінила прізвище з « ОСОБА_11 » на « ОСОБА_12 » (Том 1, а.с.11-22).
Заочним рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 20.02.2007 року (справа №2-177/2007) визнано дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1,47 га, розташованої в с.Шаян Хустського району Закарпатської області в урочищі «Цейбей Лаз», укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 на підставі договору про наміри від 04.04.2006. Визнано за ОСОБА_7 право власності на земельну ділянку площею 1,47 га, розташованої в с.Шаян Хустського району Закарпатської області в урочищі «Цейбей Лаз». Визнано недійсним договір дарування ВСР №654924 від 06.05.2006 укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_10 .. Визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЗК №012567 від 27.06.2006 виданий на ім`я ОСОБА_10 (Том 1, а.с.202, 203).
Згідно договору дарування від 27.03.2008 ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_6 земельну ділянку площею 1,47 га, розташованої в с.Шаян Хустського району Закарпатської області в урочищі «Цейбей Лаз», з кадастровим номером 2125355303:01:002:0138 (Том 2, а.с.5).
На підставі даного договору дарування від 27.03.2008, ОСОБА_6 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №450477 від 24.06.2009, згідно якого йому належить на праві власності земельна ділянка площею 1,47 га, розташованої в с.Шаян Хустського району Закарпатської області в урочищі «Цейбей Лаз», з присвоєнням земельній ділянці кадастрового номера 21253553000:06:001:0253 (Том 2, а.с.4).
Згідно договору купівлі-продажу від 07.03.2018 ОСОБА_6 продав ОСОБА_5 земельну ділянку площею 1,47 га, розташованої в с.Шаян Хустського району Закарпатської області в урочищі «Цейбей Лаз», з кадастровим номером 21253553000:06:001:0253 (Том 1, а.с.204, 205).
На підставі нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_5 від 07.03.2018 року здійснено розподіл земельної ділянки площею 1,47 га, розташованої в с.Шаян Хустського району Закарпатської області в урочищі «Цейбей Лаз», з кадастровим номером 21253553000:06:001:0253, на дві окремі земельні ділянки площею 0,9 га та 0,57 га (Том 1, а.с.214). Вбачається, що таким земельним ділянкам присвоєні кадастрові номера 2125355300:06:001:0034 та 2125355300:06:001:0035.
Відповідно до договору купівлі-продажу від 11.11.2019 ОСОБА_5 відчужив ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,57 га, розташовану за адресою Закарпатська область, Хустський район, с.Шаян, урочище «Цейбей Лаз», з кадастровим номером 2125355300:06:001:0034 (Том 1, а.с.105, 106).
Відповідно до договору купівлі-продажу від 11.11.2019 ОСОБА_5 відчужив ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,9 га, розташовану за адресою Закарпатська область, Хустський район, с.Шаян, урочище «Цейбей Лаз», з кадастровим номером 2125355300:06:001:0035 (Том 1, а.с.67, 68)
Відповідно до договору купівлі-продажу від 10.10.2020 ОСОБА_6 відчужив ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,57 га, розташовану за адресою Закарпатська область, Хустський район, с.Шаян, урочище «Цейбей Лаз», з кадастровим номером 2125355300:06:001:0034 (Том 1, а.с.103, 104).
Відповідно до договору купівлі-продажу від 10.10.2020 ОСОБА_6 відчужив ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,9 га, розташовану за адресою Закарпатська область, Хустський район, с.Шаян, урочище «Цейбей Лаз», з кадастровим номером 2125355300:06:001:0035 (Том 1, а.с.65, 66)
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 19.02.2026 (справа №2-177/2007) скасовано заочне рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 20.02.2007 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки дійсним, визнання права власності на землю, визнання недійсним договору дарування земельної ділянки та визнання недійсним скасування державного акту на право власності на землю.
Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17).
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі № 1522/25684/12).
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) власник, з дотриманням вимог статті 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.
Аналогічний висновок зроблений 23 грудня 2022 року Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 463/6249/16-ц, провадження № 61-14356св20 (ЄДРСРУ № 108059558).
Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18). 
А отже, оскільки земельна ділянка (яка у подальшому була поділена на дві спірні земельні ділянки), вибула з володіння позивачки на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, то така земельна ділянка вважається такою, що вибула з володіння власника поза її волею.
Отже пред`явлений наразі позов є обґрунтованим.
Водночас представником відповідача подано заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності. 
З цього приводу суд зазначає наступне.
Можливість судового захисту суб`єктивного права особи в разі його порушення, визнання або оспорювання, серед іншого, обумовлена строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу – позовною давністю (стаття 256 ЦК України).
Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися сукупно як про факт порушення свого права, так і про особу, яка його порушила.
Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права (пп. 47-48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №907/50/16, провадження №12-122гс18)
У постанові від 27 січня 2021 року у справі №186/599/17 (провадження №61-159св19) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що відповідно до частини першої статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц (провадження №14-364цс19) зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.
Окрім цього, суд зауважує, що саме позивач повинен довести поважність причин пропуску позовної давності та факт своєї необізнаності про вибуття майна з його володіння (факт вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи) через відчуження цього майна комунальним підприємством, підпорядкованим позивачу.
У даному випадку на підставі рішення суду від 20.02.2007 року право власності позивачки на земельну ділянку з кадастровим номером 2125355303:01:002:0138 було припинено, після чого на підставі договору дарування від 27.03.2008 ОСОБА_7 подарувала дану земельну ділянку ОСОБА_6 . Після чого ОСОБА_6 замовив виготовлення технічної документації із землеустрою і 24.06.2009 року йому видано новий державний акт з присвоєнням відповідній земельній ділянці нового кадастрового номера 21253553000:06:001:0253. На думку суд з цього моменту (коли земельній ділянці було присвоєно новий кадастровий номер, що відповідно свідчить про те, що відомості щодо земельної ділянки з кадастровим номер 2125355303:01:002:0138 мали бутив відсутніми (припиненими) у відповідному Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та ДЗК), позивачка не мала об`єктивних перешкод для того щоб дізнатися про факт порушення її права власності. Суд констатує, що як відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, так і відомості з ДЗК не перебували у закритому доступі та є відкритими. А отже позивачка немала об`єктивних перешкод для того щоб отримати відповідні відомості з цих двох реєстрів у виді витягів. До позовної заяви представником позивача долучені такі витяги сформовані на підставі заяв представника позивача ОСОБА_9 від 19.10.2021, і позовна заява не містить жодного обґрунтування неможливості отримання такої інформації значно раніше. Суд констатує, що з вересня 2009 року (коли земельній ділянці було присвоєно новий кадастровий номер, та відповідно позивачка не мала перешкод щоб дізнатися про факт порушення свого права) і по день пред`явлення позову 11.11.2021 року пройшло більше 12 років, тобто значний час, що свідчить про пропуск трирічного строку позовної давності. Якогось обґрунтування поважності пропуску строків позовної давності ні позивачем, ні її представником не наведено.
У зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити через сплив строків позовної давності. 
Судові витрати слід покласти на позивача.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 258-259, 264-265 ЦПК України, ст.ст. 377, 378 ЦК України, суд, - 
У Х В А Л И В:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , де треті особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про витребування майна з чужого незаконного володіння – відмовити.
Скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Хустського районного суду Закарпатської області від 27.04.2026 року у виді накладення арешт на належні ОСОБА_2 на праві власності земельні ділянки площею 0,57 га з кадастровим номером 2125355300:06:001:0034, та площею 0,9 га з кадастровим номером 2125355300:06:001:0035.
Рішення може бути оскаржене до Закарпатського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 09 липня 2026 року. 

Суддя Хустського 
районного суду:  Піцур Я.Я.