01.09.26
22-ц/812/1851/26
Справа №490/11432/24
Провадження № 22-ц/812/1773/26 
Провадження № 22-ц/812/1851/26 
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А
Іменем України
01 вересня 2026 року м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Шаманської Н.О.,
із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С., 
за участі представника позивача - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження 
апеляційні скарги 
ОСОБА_2 
на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 червня 2026 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Саламатіним О.В., дата складання повного рішення не зазначена та на додаткове рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 червня 2026 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Саламатіним О.В., дата складання повного додаткового рішення не зазначена, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Коханенко Ольги Григорівни про визнання договору дарування недійсним (фраудаторним), скасування рішення про державну реєстрацію прав та внесення запису про скасування державної реєстрації

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Коханенко О.Г. про визнання договору дарування недійсним (фраудаторним), скасування рішення про державну реєстрацію прав та внесення запису про скасування державної реєстрації.
Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що 08 червня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договорами позики від 26 грудня 2014 року та 27 лютого 2015 року на загальну суму 1 371 039, 30 грн укладеними між ним та ОСОБА_2 справа № 487/3091/17.
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва у справі № 487/3091/17 від 30 червня 2017 року вжито заходи забезпечення позову, накладено арешт на майно відповідача: на нежитлові приміщення салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67,8 кв.м. на першому поверсі житлового будинку за літ.А-3, що розташовані по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 38455907); на 1/4 частку у двокімнатній квартирі загальною площею 55.0 кв.м., житлова площа 30.9 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 18505899); 
на нежитлову будівлю, що розташована за адресою АДРЕСА_3 (реєстраційний номер майна 27025891);на кімнату 2-х кімнатну спільного заселення, загальна площа 29.0 кв.м., житлова площа 23.3 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 5362163). 
Вказана ухвала суду скасована не була, арешт з майна не знімався. 
Рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 03 грудня 2020 року у справі №487/3091/17 задоволено позов про стягнення заборгованості за договорами позики. Стягнуно із відповідача ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за договором позики від 26 грудня 2014 року у розмірі 33 596,49 доларів США, за договором позики від 27 лютого 2015 року у розмірі 2 336,01 доларів США на користь позивача. 
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 11 жовтня 2021 року у справі №487/3091/17, рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 03 грудня 2020 року змінено та стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за договором позики за розпискою від 26 грудня 2014 року у розмірі 885 336 грн 90 коп., за договором позики за розпискою від 27 лютого 2015 року у розмірі 61 558 грн 58 коп. 
На виконання вказаного рішення суду 07 грудня 2021 року відкрито виконавче провадження №67781456 про стягнення з відповідача на користь позивача боргу в сумі 946894 грн. 
Враховуючи дані обставини та обізнаність відповідача про наявність у нього заборгованості перед позивачем, а також передбачаючи рішення по справі № 487/3091/17, відповідач усвідомлюючи, що його майно вже перебуває під арештом, відповідно до ухвали суду від 30 червня 2017 року вирішив уникнути звернення стягнення на таке майно. 
Відповідач ОСОБА_2 під час розгляду справи у суді першої інстанції, у той час, як таке майно перебувало під арештом за ухвалою суду від 30 червня 2017 року та ухвалою апеляційного суду від 17 липня 2017 року, 13 липня 2017 року уклав договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Коханенко О.Г., за яким безоплатно передав у власність ОСОБА_4 належну йому 1/2 частки нежитлових приміщень салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67,8 кв.м. на першому поверсі житлового будинку за літ. А-3, що розташовані по АДРЕСА_1 , а саме: приміщення № 2-1, 2-2 площею 33,7 кв.м. 
Вважає, що оскільки договір дарування укладений між відповідачами 13 липня 2017 року - через один місяць після подачі позову позивачем про стягнення заборгованості за договорами позики, одразу після винесення ухвали суду про накладення арешту на спірне майно, відповідач ОСОБА_2 усвідомлюючи та передбачаючи настання для нього наслідків - звернення стягнення на його майно, умисно, маючи очевидно неправомірну та недобросовісну мету передав належну йому частку нерухомого майна у власність ОСОБА_4 за безоплатним договором. Таке свідчить про фраудаторність договору дарування від 13 липня 2017 року. 
На думку позивача, такий договір укладений між відповідачами з метою уникнення сплати боргу, унеможливлення виконання судового рішення про стягнення боргу шляхом звернення стягнення на майно боржника, вчинення дій, які призвели до відсутності майна, на яке можна звернути стягнення.
Відповідач явно діяв всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом і такими діями спричинив фіктивне зменшення обсягу свого майна аж до його відсутності взагалі, щоб було неможливо звернути стягнення та забезпечити права кредитора, тобто позивача.
Більше цього, з метою у подальшому приховати таке майно, ОСОБА_4 звернулася до Миколаївської міської ради з клопотанням про зміну адреси набутого майна, яке перейшло у її власність за договором серія та номер 533 і рішенням № 670 від 28 липня 2021 року частині нежитлового приміщення салону-перукарні присвоєно нову адресу: АДРЕСА_4 . Такі дії додатково підтверджують недобросовісні наміри уникнути звернення стягнення на майно боржника – ОСОБА_2 , адже зміна адреси вказаного майна відбувалася після прийнятого рішення судом першої інстанції по справі №487/3091/17, яким задоволено позовні вимоги про стягнення боргу, коли відповідачі осягнули невідворотність примусового виконання рішення суду.
Позивач не має можливості забезпечити свої права як кредитора інакше, ніж як за рахунок звернення стягнення на нерухоме майно відповідача. В рамках відкритого виконавчого провадження № 67781456 виконавцем встановлено відсутність грошових коштів, банківських рахунків боржника та інших засобів, на які може бути звернено стягнення.
Окрім цього, зазначає, що виконання судового рішення по справі № 487/3091/17 затягувалось та не здійснювалось державними виконавцями, позивач змушений був постійно подавати клопотання про вчинення виконавчих дій та скарги на бездіяльність виконавців. Лише у результаті численних скарг ВП № 67781456 передано на виконання до Центрального відділу ДВС у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), де нарешті виконавець почала проводити дії для звернення стягнення на нерухоме майно боржника. Сам же боржник протягом часу з дня відкриття виконавчих проваджень – протягом майже 3 років, не сплатив жодної суми на погашення боргу та сум виконавчих витрат.
Так, під час перевірки зареєстрованого за боржником майна за інформацією єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 25 грудня 2023 року виконавцеві стало відомо, що інше належне відповідачеві нерухоме майно, на яке було накладено арешт ухвалою суду від 30 червня 2017року, він також передав у власність за договорами дарування іншим особам: у липні 2017 року (зокрема нежитлову будівлю, що розташована за адресою АДРЕСА_3 передано у власність за договором дарування від 13.07.2017 (реєстраційний номер майна 27025891) та 1/4 частку у двокімнатній квартирі загальною площею 55.0 кв.м, житлова площа 30.9 кв.м, що розташована за адресою АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 18505899) за договором дарування №522 від 11.07.2017.
Тобто, відповідач позбувся усього належного йому нерухомого майна, інших засобів, за рахунок яких майнові права кредитора можуть бути задоволені, таке стягнення можливе лише за рахунок нерухомого майна, якого відповідач неправомірно позбувся безоплатно передавши їх у власність за фраудаторними правочинами іншим особам.
Посилаючись на викладене, позивач просив визнати недійсним договір дарування серія та номер 533 від 13 липня 2017 року про безоплатну передачу 1/2 частки нежитлових приміщень салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67,8 кв.м., на першому поверсі житлового будинку за літ. А-3, а саме приміщень № 2-1, 2-2 загальною площею 33,7 кв.м. із власності ОСОБА_2 у власність ОСОБА_4 .
Зобов`язати приватного нотаріуса Коханенко О.Г. скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 36144495 від 14.07.2017 та внести запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно за рішенням від 14 липня 2017 року, індексний номер: 36144495.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 червня 2026 року позов задоволено частково.
Визнано недійсним договір дарування від 13 липня 2017 року, відповідно до якого ОСОБА_2 передав безоплатно у власність належну йому на праві приватної власності 1/2 частку нежитлових приміщень салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67,8 кв.м. на першому поверсі житлового будинку за літ. А-3, що розташовані по АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Коханенко Ольгою Григорівною, зареєстрований в реєстрі за №533.
В іншій частині позов залишено без задоволення.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1211,20 грн судового збору.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 по 1211,20 грн судового збору.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним на підставі статей 3,13,203,215 ЦК України, як вчиненого на шкоду кредитору (фраудаторним договором), так як відповідачу ОСОБА_2 було відомо про існування невиконаного ним зобов`язання з повернення боргу позивачу; відповідач відчужив майно (1/2 частка нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 ) після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; майно відчужене на підставі безоплатного договору; майно відчужене на користь третьої особи; після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором, що підтверджується матеріалами справи. 
У даному випадку обов`язок з доказування наявності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу, покладається саме на боржника, тобто на відповідача ОСОБА_2 . Однак відповідач не подав до суду жодних доказів наявності у нього доходів, а також іншого рухомого та нерухомого майна, на які можна звернути стягнення для примусового виконання рішення суду, яке залишається невиконаним.
На переконання суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення позивачем на його майно як боржника.
При цьому встановлення фраудаторності договору є достатньою та самостійною підставою визнання його недійсним.
На думку суду, не впливають на висновки суду аргументи представника відповідача ОСОБА_2 про недоведеність вартості нерухомого майна, яке є предметом спірного договору.
Аргументи представника відповідача ОСОБА_2 про укладення спірного договору до винесення ухвали про забезпечення позову, яким накладено арешт на спірне нерухоме майно, спростовані дослідженими судом доказами.
Щодо аргументів представника відповідача ОСОБА_2 , про пропуск позивачем строку звернення до суду з даними позовними вимогами, суд зазначив, що позовна давність щодо визнання недійсним договору дарування від 13.07.2017 року за №533 почала обчислюватись із моменту вчинення спірного правочину, тобто з 13.07.2017 року та мала сплинула 13.07.2020 року. Проте строки позовної давності, якщо вони не сплили до 11 березня 2020 року, законодавчо продовжені на час карантину та на відповідний термін на час воєнного стану.
Оскільки звернення позивача з даним позовом до суду щодо визнання недійсним договору дарування від 13 липня 2017 року за №533 мало місце 18 грудня 2024 року, то суд першої інстанції відхилив аргументи представника відповідача  ОСОБА_2 про пропуск позивачем строку звернення до суду з даними позовними вимогами. 
Відмовляючи в частині вимог до приватного нотаріуса Коханенко О.Г. про зобов`язання скасувати рішення про державну реєстрацію та внесення записів про скасування державної реєстрації, суд першої інстанції виходив з того, що за встановлених обставин цієї справи ефективним способом захисту права/інтересу кредитора є повернення відповідного майна боржнику, тому вимоги про зобов`язання приватного нотаріуса Коханенко О.Г. скасувати рішення про державну реєстрацію та внести запис про скасування державної реєстрації не є належними, оскільки для повернення майна боржнику оспорювання реєстраційних дій (рішень, записів) щодо цього майна не вимагається, а вимоги про повернення майна боржнику позивач не заявляв.
Додатковим рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 червня 2026 року заяву про ухвалення додаткового рішення, яка подана представницею ОСОБА_3 - адвокатом Бондар Ю.О. задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.
Додаткове рішення мотивовано тим, що проаналізувавши розмір гонорару адвоката на дотримання вимог співмірності, суд, з урахуванням складності справи, ціни позову, обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), суд вважав, що розмір гонорару в 83512,48 грн є необґрунтованим та завищеним, а стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.
Суд погодився з доводами представника відповідача про те, що вимоги про стягнення 1090,08 грн судового збору (605,60 грн. за заяву про забезпечення позову та 484,48 грн за апеляційну скаргу) є безпідставними, оскільки ці витрати понесені у межах іншого провадження у справі № 490/10629/24.
Також суд погодився з доводами представника відповідача щодо пунктів 8, 9 та 10 Акту наданих послуг від 06.06.2026 року (на загальну суму 17000 грн).
Дані пункти акту містять недостовірну інформацію щодо предмета її надання, оскільки описують процесуальні дії, вчинені адвокатом Бондар Ю.О. у межах зовсім іншого судового провадження у справі №490/10629/24 (заява про забезпечення позову до подання позовної заяви). Справа №490/10629/24 та справа №490/11432/24 є двома самостійними судовими провадженнями. Процесуальний закон не передбачає автоматичного об`єднання судових витрат різних справ, а ухвала про їх об`єднання судом не виносилась. Відтак, вимоги про стягнення 17000грн за процесуальні дії в іншій справі є грубим порушенням ст. 137 ЦПК України.
Крім того, суд вважав, що пункти 1 та 2 акту приймання-передачі наданих послуг, а саме надання консультацій вартістю 5000,00 грн, написання та подання позову вартістю 20000 грн є необґрунтованими та завищеними, оскільки не вказано, скільки консультацій було надано, їхню тривалість та зміст, а також не вказано скільки було витрачено часу на підготовку та подання позову. А тому, відсутність деталізації унеможливлює встановити дійсний розмір відшкодування.
Відтак, суд прийшов до висновку про наявність підстав для зменшення суми стягнення з відповідачів витрат на правничу допомогу до 10000 грн, оскільки суд вважав, що вона буде об`єктивно відповідати вимогам співмірності, а тому вимога позивача підлягає частковому задоволенню, а вказана сума підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача.
В апеляційній скарзі на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 червня 2026 року ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, просив про його скасування та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову.
Зазначає, що в позові невірно визначено процесуальний статус приватного нотаріуса як відповідача. В справах про визнання договору недійсним та скасування реєстрації нотаріус має брати участь в якості третьої особи.Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у позові.
Вважає, що суд першої інстанції застосував суто формальний та «механічний» підхід до обчислення строків позовної давності та проігнорував вимоги частини 4 статті 267 ЦК України. Суд визнав, що строк почав обчислюватися з моменту укладання спірного договору 13 липня 2017 року і мав сплинути 13 липня 2020 року, але оскільки 12 березня 2020 року розпочався карантин, суд автоматично продовжив позовну давність на роки вперед- спочатку через карантин, а потім через воєнний стан.
Але сам по собі факт запровадження на території України карантину або воєнного стану не є абсолютною та автоматичною підставою для продовження процесуальних та матеріальних строків у всіх без винятку справах.
Суд першої інстанції проігнорував та не надав жодної правової оцінки письмовим доказам, наданим відповідачем ОСОБА_2 , які беззаперечно свідчать про те, що ні карантин, ні воєнний стан жодним чином не обмежували позивача у доступі до правосудя.
Позивач, маючи судові справи в провадженнях відповідних судів та користуючись допомогою адвокатів, не вчинив жодної дії для перевірки майнового стану ОСОБА_2 в публічних реєстрах тощо. 
07 грудня 2021 року головним державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Тищенко О.В. відкрито виконавче провадження №67781456 з примусового виконання виконавчого листа № 487/3091/17, виданого 11 листопада 2021 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача борг в сумі 946894,00 грн.
А відтак позивач, як стягувач, мав повний доступ до цієї інформації ще у 2021 році. Таким чином, він достеменно знав про склад майна боржника та укладений договір дарування не пізніше грудня 2021 року.
Вказує, що доведення недобросовісності, а саме обізнаності ОСОБА_4 про боргові зобов`язання ОСОБА_2 та його намір уникнути стягнення, лежить виключно на позивачеві.
Зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_4 знала про фінансові проблеми ОСОБА_2 .
Апелянт зазначає, що за відсутності зареєстрованого арешту на момент вчинення правочину, власник володіє повнотою правомочностей щодо розпорядження своїм майном, а наявність судового спору сама по собі не обмежує його конституційне право власності (ст. 41 Конституції України).
Оспорюваний договір дарування був реально виконаний, право власності перейшло до ОСОБА_4 та було належним чином зареєстроване. Цей факт свідчить про реальність правочину та відсутність ознак його фіктивності. Сторони договору дарування діяли правомірно та добросовісно, Договір відповідав їх дійсним намірам та був укладений з метою настання реальних наслідків.
Звертає увагу, що вказаний правочин був вчинений на виконання раніше досягнутих сторонами домовленостей, спрямованих на відновлення балансу їхніх майнових інтересів. Зокрема, передача права власності на об`єкт нерухомості стала фінальним етапом компенсації за раніше отримане ОСОБА_2 сприяння (майнова та немайнова підтримка), надане ОСОБА_4 .
Також вказує, що відповідачі не були обізнані про постановлення судом ухвали про арешт спірного майна у справі № 487/3091/17. Перешкод для укладення оспорюваного договору не було, оскільки накладення арешту відбулося після дарування.
Позивач не обґрунтовував позов тим, що у боржника ОСОБА_2 немає іншого вартісного нерухомого чи рухомого майна, доходу за рахунок якого позивач мав би змогу задовольнити свої вимоги до боржника. Отже позивач не довів, що внаслідок вчинення оспорюваного договору ОСОБА_2 став неплатоспроможним.
Вимоги про визнання недійсним правочину, укладеного на шкоду кредитору, не є належним способом захисту, якщо позивач не довів своєї неспроможності задовольнити вимогу за рахунок іншого майна боржника.
Адже відповідач ОСОБА_2 є пенсіонером та в якості доходу має пенсію.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_3 , діючи через свого представника ОСОБА_1 , просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.Покласти на ОСОБА_2 судові витрати з апеляційного перегляду основного рішення по справі №490/11432/24 у розмірі 30 000 грн.
В апеляційній скарзі на додаткове рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 червня 2026 року ОСОБА_2 просить додаткове рішення скасувати та ухвали нове, про відмову у задоволенні заяви про стягнення судових витрат на правничу допомогу відмовити.
Вказує, що у заяві про ухвалення додаткового рішення представниця позивача просила стягнути з відповідачів суму на загальну суму 83512,48 грн.
Судом першої інстанції було встановлено, що до вказаного розрахунку безпідставно внесено суму в розмірі 17 000,00 грн за послуги, надані в межах зовсім іншого провадження - справи № 490/10629/24 (заява про забезпечення позову до подання позову).
Таке умисне включення сторонніх витрат є очевидним зловживанням процесуальними правами з метою безпідставного стягнення коштів з відповідача.
Вважає, що оскільки позивач намагався штучно стягнути кошти за іншу судову справу, суд мав повністю відмовити у задоволенні його заяви. Задоволення вимог навіть частково толерує недобросовісну поведінку сторони процесу.
На думку заявника оскільки позов ОСОБА_3 було задоволено лише частково, розподіл витрат на правничу допомогу мав здійснюватися судом виключно із застосуванням математичного критерію пропорційності до задоволеної частини вимог.
Стягуючи з відповідачів фіксовану суму в розмірі 10 000 грн (по 5 000 грн з відповідачів), суд першої інстанції не обґрунтував її пропорційність до задоволеної частини позову та не навів відповідного розрахунку. Визначення судом суми стягнення без урахування пропорції прямо порушує вимоги ст. 141 ЦПК України та є самостійною підставою для скасування додаткового рішення в цій частині.
Суд першої інстанції, встановивши об`єктивну неможливість визначення дійсного розміру відшкодування за пунктами: кількість консультацій, їхня тривалість, зміст та витрачений час стягнув з відповідачів 10 000 грн.
Вважає, що така позиція суду є суперечливою та процесуально неспроможною: якщо доказ (акт у частині п. 1 та п. 2) визнано судом неналежним та таким, що унеможливлює встановлення розміру витрат, суд був зобов`язаний повністю відмовити у стягненні коштів за цими пунктами через їх недоведеність (ч. 1 ст. 81 ЦГЖ України). 
Суд першої інстанції надав правової оцінки не всім пунктам акту приймання-передачі наданих послуг. У мотивувальній частині рішення відсутній їх аналіз, що свідчить про ухвалення рішення без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності (вимога статей 89, 263 ЦПК України).
Таким чином, додаткове рішення суду містить взаємовиключні висновки (визнання неможливості розрахунку витрат і одночасне їх стягнення у фіксованому розмірі) та ухвалене з порушенням норм процесуального права, що є безумовною підставою для його скасування в оскаржуваній частині.
Крім того, позивач не надав належного детального опису робіт, який би дозволив перевірити реальність витраченого часу на надання послуг.
Зауважує, що ОСОБА_2 є пенсіонером та єдиним джерелом його доходу є пенсія, тому стягнення з нього 5000 грн є критичним фінансовим стягненням, яке ставить його у його у скрутне матеріальне становище, що повністю суперечить загальним засадам цивільного законодавства - справедливості, добросовісності та розумності.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_3 , діючи через свого представника ОСОБА_1 , просив апеляційну скаргу на додаткове рішення залишити без задоволення, а додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін. Покласти на ОСОБА_2 судові витрати з апеляційного перегляду додаткового рішення по справі №490/11432/24 у розмірі 30 000 грн.
Про дату, час та місце розгляду справи учасники справи повідомлені належним чином, проте у судове засідання не з`явилися. 
Враховую наявність у матеріалах справи достатньої кількості доказів для встановлення фактичних обставин справи, доводи ОСОБА_5 , викладені у апеляційній скарзі, та з огляду на положення частини другоїстатті 372 ЦПК України, згідно з якою неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторони відповідача ОСОБА_2 , відмовивши у задоволенні клопотання представника ОСОБА_6 про відкладення розгляду справи.
Справу розглянуто за відсутності позивача та відповідачів, що не суперечить приписам частини 2 статті 372 ЦПК України.
Представника позивача апеляційну скаргу не визнала, просила залишити апеляційні скарги без задоволення, судові рішення без змін та стягнути з відповідача на користь позивача витрати за надання правової допомоги у апеляційному суді у загальному розмірі 60 000 грн.
Зважаючи на доводи апеляційної скарги відповідач ОСОБА_2 оскаржує рішення суду лише в частині задоволення позовних вимог про визнання договору дарування недійсним, тому рішення суду в частині інших висновків суду апеляційним судом не перевіряється
Заслухавши доповідь судді - доповідача, представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення та додаткове рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення та додаткове рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідають.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 08 червня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за договорами позики від 26 грудня 2014 року та 27 лютого 2015 року на загальну суму 1 371 039, 30 грн.
22 червня 2017 року ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва відкрито провадження у справі №487/3091/17.
30 червня 2017 року, в рамках вищевказаної справи, Заводським районним судом м. Миколаєва ухвалою накладено арешт:
- на нежитлову будівлю, що розташована за адресою АДРЕСА_3 (реєстраційний номер майна 27025891), що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серія НОМЕР_1 , виданий Заводським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області 10.12.1999 року, реєстраційний помер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_2 ); 
- на кімнату 2-х кімнатну спільного заселення, загальна площа 29.0 кв.м., житлова площа 23.3 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_1  (реєстраційний номер майна 5362163), що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серія НОМЕР_1 , виданий Заводським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області 10.12.1999 року, реєстраційний помер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_2 );
- на 1/4 частку у двокімнатній квартирі загальною площею 55.0 кв.м. житлова площа 30.9 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_2 (реєстраційний помер майна НОМЕР_3 ), що належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серія НОМЕР_1 , виданий Заводським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області 10.12.1999 року, реєстраційний помер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_2 );
- на нежитлові приміщення салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67,8 кв.м. на першому поверсі житлового будинку за літ. А-3, що розташовані но АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 38455907), що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серія НОМЕР_1 , виданий Заводським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області 10.12.1999 року, реєстраційний помер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_2 ).
13 липня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено Договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Коханенко О.Г. та зареєстрований в реєстрі за №533, за яким ОСОБА_2 передав ОСОБА_4 безоплатно у власність 1/2 частку нежитлових приміщень салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67,8 кв.м. на першому поверсі житлового будинку за літ. А-3, що розташовані по АДРЕСА_1 . Згідно вказаного Договору у ОСОБА_2 в реальному користуванні знаходиться 1/2 частка нежитлових приміщень, а саме підвал у житловому будинку за літ. А-3 приміщення №2-1, 2-2, загальною площею 33,7 кв.м.
Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 17 серпня 2017 року за апеляційною скаргою ОСОБА_2 вищевказану ухвалу суду першої інстанції в частині накладання арешту на нежитлове приміщення салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67.8 кв.м. на першому поверсі житлового будинку за літ. А-3, що розташовані на АДРЕСА_1 змінено, забезпечено позов шляхом накладання арешту на частку цього нежитлового приміщення. В іншій частині вказана ухвала районного суду залишена без змін.
17 серпня 2017 року ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, постановлено ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2017 року в частині накладення арешту на нежитлове приміщення салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67,8 кв.м па першому поверсі житлового будинку за літ. А-3, що розташовані на АДРЕСА_1 змінити, забезпечивши позов накладенням арешту на частку цього нежитлового приміщення, що належать на праві власності ОСОБА_2 . В іншій частині зазначену ухвалу районного суду залишено без змін.
03 грудня 2020 року рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва у справі №487/3091/17 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 26 грудня 2014 року у розмірі 33 596,49 доларів США, яка складається з суми основного боргу у розмірі 32 000 доларів США. та 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання у сумі 1596,49 доларів США. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 27 лютого 2015 року у розмірі 2 336,01 доларів США, яка складається з суми основного боргу у розмірі 2 225 доларів США та 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання у сумі 111,01 доларів США. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 5303,01 грн. У задоволенні вимог ОСОБА_3 про стягнення відсотків за користування грошовою позикою та інфляційних витрат за прострочення виконання основного зобов`язання відмовлено.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 11 жовтня 2021 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2020 року в частині визначеного розміру стягуваної заборгованості за договорами позики змінено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики за розпискою від 26 грудня 2014 року у розмірі 885 336 грн. 90 коп., з якої 843 200,00 грн. основної заборгованості, 42 136,90 грн. - 3% річних за прострочення виконання грошових зобов`язань за розпискою від 26 грудня 2014 року, відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України за період з 02 жовтня 2015 року по 31 травня 2017 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики за розпискою від 27 лютого 2015 року у розмірі 61 558 грн. 
28 липня 2021 року частині нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 (Літ. А-3, прим. №№2-1, 2-2, загальна площа 33,7 м^2), яка належить ОСОБА_4 надано нову адресу: АДРЕСА_4 , що підтверджується витягом з рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради №670 від 28 липня 2021 року та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
Відповідно до Договору купівлі-продажу від 20 грудня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Полонкою Ю.С. та зареєстрований в реєстрі №270, ОСОБА_2 продав ОСОБА_7 1/2 частку нежитлових приміщень, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Полонкою Ю.С.
За вказаним договором, в цілому вищевказані нежитлові приміщення складаються з нежитлових приміщень салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67,8 кв.м. на першому поверсі житлового будинку літ. А-3. В реальне користування ОСОБА_7 перейшли приміщення загальною площею 34,1 кв.м приміщення №1, №2, №3, №4, які складають 50/100 часток нежитлових приміщень першого поверху літ.А-3.
В подальшому ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_8 1/2 частку нежитлових приміщень салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67,8 кв.м. на першому поверсі житлового будинку за літ. А-3, в реальному користуванні якої знаходиться приміщення загальною площею 34,1 кв.м приміщення №1, №2, №3, №4, які складають 50/100 часток нежитлових приміщень першого поверху літ.А-3, що підтверджується Договором дарування від 04.08.2017 року, який завірений приватним нотаріусом Коханенко О.Г. та зареєстрований в реєстрі за №596.
07 грудня 2021 року державним виконавцем Заводського ВДВС у місті Миколаєві ПМУМЮ (м.Одеса) Тищенко О.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №67781456 про стягнення ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу в сумі 946894,00 грн на підставі виконавчого листа №487/3091/17 від 11.11.2021 року.
25 грудня 2023 року головним державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Лемешко А.П. прийнято виконавче провадження № 67781456 з примусового виконання виконавчого листа № 487/3091/17, виданого 11 листопада 2021 року Заводським районним судом м. Миколаєва.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості вимог позивача про визнання договору дарування недійсним. 
Колегія судді погоджується з таким висновком зважаючи на таке.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (стаття 717 ЦК України).
Згідно з частиною 1статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Частиною 1 статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.
Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання з повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами щодо кредитора.
У постанові від 05 лютого 2025 року у справі № 757/52379/21-ц Верховний Суд звертав увагу на те, що договором, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.
До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).
У постанові від 18 грудня 2024 року у справі № 916/379/23 Велика Палата Верховного Суду дійшла, зокрема, таких висновків: "…у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин".
У постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23) зазначено, що «необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину».
Належним способом є відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 161/12564/21 (провадження № 61-10546св22)).
Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. подібний висновок в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року в справі № 569/6427/16 (провадження № 61-39814 св18)).
Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 червня 2022 року у справі № 263/16179/18).
Враховуючи викладене вище, слід дійти висновку, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.
Верховний Суд неодноразово формулював висновок про те, що боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно і зловживає правами стосовно кредитора. Водночас будь-який правочин, вчинений боржником, у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину Верховного Суду у постановах від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18.
При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства (див. постанову Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 753/11680/20).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Відсутність заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину як фраудаторного, оскільки для оспорення правочину, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), важливим є те, що учасники цивільного обороту використовують приватний інструментарій всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та, зокрема, для, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника (поручителя) чи зменшення обсягу його майна (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 серпня 2024 року в справі № 947/37261/21 (провадження № 61-7737св24), пункт 133 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2026 року в справі № 910/6654/24 (провадження № 12-28гс25));
За змістом частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Відповідно до частин 1, 2 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У справі, яка переглядається, судом першої інстанції встановлено, що відповідачу ОСОБА_2 було відомо про існування невиконаного ним зобов`язання з повернення боргу позивачу; відповідач відчужив майно (1/2 частка нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 ) після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; на момент здійснення безоплатного відчуження спірного майна зобов`язання вважалося простроченим; майно відчужене на підставі безоплатного договору на користь третьої особи; після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором, що підтверджується матеріалами справи. 
Вказане свідчить, що ОСОБА_2 , як боржник, знаючи про наявність невиконаних боргових зобов`язань, безоплатно відчужив спірне нерухоме майно на користь ОСОБА_4 , не отримавши замість частки у праві власності її грошового еквівалента, який міг бути спрямований на погашення боргу за договорами позики, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами, вчинив оспорюваний договір дарування, який порушує майнові інтереси стягувача і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.
Більш того, у липні 2017 року все нерухоме майно, яке належало йому на праві власності та на яке ухвалою суду від 30 червня 2017 року накладено арешт було ним відчужено третім особам.
Відповідачем ОСОБА_2 не вчинено жодних дій спрямованих на погашення боргу. Постанова Миколаївського апеляційного суду від 11 жовтня 2021 року якою з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто заборгованість за договором позики за розпискою від 26 грудня 2014 року у розмірі 885 336 грн. 90 коп., за договором позики за розпискою від 27 лютого 2015 року у розмірі 61 558 грн. до цього часу не виконана, відповідач жодної суми на його виконання боргу не сплатив. 
З огляду на викладене, задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення і, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Висновки суду у цій справі не суперечать правовим позиціям Верховного Суду, які викладені у постановах, що зазначені заявником у апеляційній скарзі.
ОСОБА_2 заявив про застосування позовної давності, оскільки позивач пропустив позовну давність на час звернення до суду з цим позовом.
Відмовляючи у застосуванні позовної давності, суд першої інстанції правильно виходили із того, що позовна давність щодо визнання договору дарування недійсним від 13 липня 2017 року почала обчислюватися з моменту його вчинення та мала сплинути 17 липня 2020 року, з урахуванням продовження перебігу позовної давності на час дії карантину, а в подальшому на період дії воєнного стану, встановлений законом строк позовної давності не сплив, позивач звернувся до суду 18 грудня 2024 року, у зв`язку з чим підстав для застосування його наслідків немає. 
Доводи апеляційної скарги в цій частині не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки ґрунтуються на неправильному тлумаченні апелянтом норм матеріального права.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.
Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість його судового рішення не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. 
Доводи апеляційної скарги про необізнаність відповідачів про ухвалу суду у справі 487/3091/17 про арешт спірного майна не заслуговують на увагу, бо спростовується ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 17 серпня 2017 року. Адже саме за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2017 року у справі 487/3091/17, в якій він просив про її скасування, було відкрито апеляційне провадження. За результатами апеляційного розгляду апеляційна скарга задоволена частково стосовно саме частки спірного нерухомого майна. ОСОБА_2 , незважаючи на викладені обставини, 13 липня 2017 року за безоплатним договором відчужив належну йому частку ОСОБА_4 , що свідчить про його недобросовісність. 
Аргументи апеляційної скарги про безпідставне ігнорування порочності доказів вартості майна, оскільки позивачем надано суб`єктивний розрахунок вартості об`єкту нерухомості, виконаний без фізичного огляду майна, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Разом з тим, відповідач не скористався своїми правами та не надав суду першої інстанції доказів вартості вказаного майна.
За висновками постанови Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі №753/11680/20, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Вказане спростовує доводи апеляційної скарги про те, що сторони договору дарування діяли правомірно та добросовісно, та був укладений з метою настання реальних наслідків.
Покликання відповідача в апеляційній скарзі на те, що приватний нотаріус не є належним відповідачем у цій справі, колегією суддів до уваги не беруться, оскільки таке не впливає на правильність висновків суду щодо обґрунтованості вимог про визнання договору дарування недійсним і не тягне за собою скасування рішення суду в частині відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Більш того, приватний нотаріус правом на оскарження рішення суду не скористалася.
Щодо оскарження додаткового рішення суду. 
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать і витрати на професійну правничу допомогу.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частини 3, 4 статті 137 ЦПК України).
Згідно із частиною 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку, така заява залишається без розгляду.
Відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
У своїй заяві про ухвалення додаткового рішення представник позивача просив суд стягнути з відповідача в користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 83520 грн.48 коп.
За матеріалами справи інтереси позивача представляла адвокат Бондар Ю.О. на підтвердження чого надала ордер серія ВЕ №1123099 ( т.1 а.с.42 ).
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу стороною позивача до заяви надано: договір про надання правничої (правової) допомоги №24-16 від 17.06.2024 року, укладений між ОСОБА_3 та адвокатом Бондар Ю.О., акт приймання-передачі наданих послуг від 06.06.2026 року до договору про надання правничої (правової) допомоги №24-16 від 17.06.2024 року, довідку від 06.06.2026 року та платіжні інструкції №0.0.4029903999.1 від 25.11.2024 року, №0.0.4029907902.1 від 25.11.2024 року, №0.0.4046923557.1 від 25.11.2024 року ( т. 1 а.с.232-239). 
Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Ютовець О.О. надав заперечення, щодо вказаної заяви, в якій просив відмовити у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, тому що заявлена сума у 80000,00 грн. є надмірною та неспівмірною із складністю даної цивільної справи (сума не відповідає середньоринковим цінам за подібні послуги в даному регіоні), що не відповідає принципу розумності, як того вимагає частина 4 статті 137 ЦПК України. 
Стягнення 80000 грн. призведе до надмірного збагачення позивача за рахунок відповідачів, що заборонено сталою практикою Верховного Суду (зокрема, Постановою КЦС ВС від 08.08.2024 у справі № 824/268/21). 
Погодившись з доводами представника відповідача про безпідставність в частині вимог про стягнення 1090,08 грн судового збору (605,60 грн. за заяву про забезпечення позову та 484,48 грн за апеляційну скаргу), оскільки ці витрати понесені у межах іншого провадження у справі № 490/10629/24, про те, що технічна допомога, яка виражається в направлені запитів, отримання витягів, не є «інтелектуальною професійною допомогою» та щодо пунктів 8, 9 та 10 Акту наданих послуг від 06.06.2026 року (на загальну суму 17000,00 грн), які містять недостовірну інформацію щодо предмета її надання, оскільки описують процесуальні дії, вчинені адвокатом Бондар Ю.О. у межах зовсім іншого судового провадження у справі №490/10629/24, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для зменшення суми стягнення з відповідачів витрат на правничу допомогу до 10000 грн, оскільки суд вважав, що вона буде об`єктивно відповідати вимогам співмірності та підлягає стягненню з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з кожного по 5000 грн на користь позивача.
Вказана сума є обґрунтованою та підстав для її зменшення колегія суддів не вбачає.
За таких обставин, розмір витрат позивача на правничу допомогу суд першої інстанції правильно визначив з огляду на часткове задоволення позову, складність справи, характер виконаної роботи та врахувавши заперечення відповідача, з чим повністю погоджується і колегія суддів.
Доводи апеляційної скарги про те, що заявлені витрати не містять деталізації та не дають можливості встановити, які саме послуги фактично були надані у межах цієї справи, а тому частина витрат є необґрунтованою та такою, що не підлягає компенсації, колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки суд першої інстанції надав належну оцінку поданим доказам, перевірив обсяг і характер заявлених до відшкодування витрат, та як наслідок обґрунтовано задовольнив заяву лише в частині підтверджених та співмірних витрат.
Сам факт незгоди відповідача із стягнутим розміром витрат не свідчить про їх неспівмірність. Відповідачем не надано належних доказів, які б підтверджували, що заявлена до відшкодування сума не відповідає складності справи, обсягу виконаних адвокатом робіт та часу, необхідному для їх виконання. Апелянтом не зазначено жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були досліджені судом першої інстанції та чому не була надана правова оцінка. Такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не є і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване додаткове рішення суду залишенню без змін.
Витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції сторони відповідача.
У відзивах на апеляційні скарги сторона позивача ставить питання про стягнення з відповідача ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 60 000 грн, яка полягала у підготовці та поданні відзиву на апеляційну скаргу на рішення суду та відзиву на додаткове рішення суду.
На підтвердження факту надання правничої допомоги надано акт приймання передачі наданих послуг від 27 липня 2026 року до договору про надання правничої ( правової) допомоги від 17 червня 2024 року, відповідно до якого вартість наданих послуг становить 30000 грн за написання відзиву на апеляційну скаргу на основне рішення суду та 30000 грн. за написання відзиву на апеляційну скаргу на додаткове рішення, довідку про сплату позивачем адвокату Бондар Ю.О. 60000 грн.
Водночас для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).
Колегія суддів дійшла висновку, що зазначені витрати сторони позивача на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції не відповідають критерію розумності їх розміру.
Надавши комплексну оцінку доказам щодо витрат представника позивача у суді на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції, врахувавши залишення без задоволення судом апеляційної інстанції скарги ОСОБА_2 , співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; значенням справи для сторони; часом, який міг бути витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); зміст та обсяг апеляційних скарг, віднесення справи до категорії відносно нескладних, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення заяви представника позивача ОСОБА_3 адвоката Бондар Ю.О. та стягнення із ОСОБА_2 на користь позивача 5 000,00 грн ( 3000 грн за відзив на рішення суду першої інстанції, 2000 грн за подачу відзиву на додаткове рішення) на відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції.
Витрати на професійну правничу допомогу в межах указаної суми є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом Бондар Ю.О. позивачу обсягом послуг у суді апеляційної інстанції та відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.
Відповідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За вказаних обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення та додаткове рішення підлягає залишенню без змін. 
У зв`язку з залишенням апеляційних скарг без змін, підстав для перерозподілу судових витрат у суді апеляційної інстанції відповідно до вимог частини 13 статті 141, частини 1 статті 382 ЦПК України не має.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 червня 2026 року та додаткове рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 червня 2026 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції 5000 грн.
Постанова набирає законної сили з дня ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.
Головуючий Ж.М. Яворська
Судді Т.М. Базовкіна 
Н.О. Шаманська

Повний текст постанови складено 07 вересня 2026 року.