КОЗЯТИНСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
Іменем України
Справа №133/1006/26

01.07.2026 м. Козятин
Козятинський міськрайонний суд Вінницької області у складі:
головуючої судді Дем`янової Ж.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Козятин у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця» про стягнення невиплачених коштів при звільненні з роботи в зв`язку з виходом на пенсію, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,
встановив:
До суду 25.03.2026 надійшла позовна заява ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця» про стягнення невиплачених коштів при звільненні з роботи в зв`язку з виходом на пенсію, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Стислий виклад позицій учасників справи.
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплачених коштів при звільненні з роботи в зв`язку з виходом на пенсію, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що до 10.06.2025 року позивач перебував у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця» та працював на посаді виконавця робіт Виробничої ділянки №4, Дільниці №1 Реконструкції, капітального та середнього ремонтів колії, Цеху експлуатації колійних машин, Виробничого структурного підрозділу «Київський центр механізації колійних робіт», Філії «Центр з ремонту та експлуатації колійних машин» АТ «Українська залізниця». Наказом № 82/ос від 10.06.2025 його було звільнено у зв`язку з виходом на пенсію за віком.
Позивач зазначає, при звільненні йому було призначено виплати, передбачені колективним договором, зокрема одноразову матеріальну допомогу відповідно до пункту 8.16 колективного договору у розмірі шести середньомісячних заробітків (5+1) з урахуванням рішення правління АТ «Українська залізниця» від 24.10.2022 та із здійсненням виплати відповідно до рішення правління від 14.10.2024.
Крім того, позивач вказує, що станом на день звернення до суду зазначена одноразова матеріальна допомога йому не виплачена. 
За його твердженням, відповідачем не виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення, передбачену пунктом 3.28 колективного договору, за 2022, 2023, 2024 та 2025 роки, а також грошову винагороду з нагоди ювілею 23.05.2025, передбачену пунктом 3.30 колективного договору.
Також позивач вказує, що з метою з`ясування причин невиплати належних йому сум його представником було направлено адвокатський запит до відповідача. У відповідь на запит були надані копії Колективного договору, повідомлення про нараховані та виплачені при звільненні суми, а також довідка про середньомісячну та середньоденну заробітну плату, однак причин невиплати спірних сум, на думку позивача, повідомлено не було.
Позивач посилається на те, що положеннями Колективного договору передбачено виплату працівникам матеріальної допомоги на оздоровлення, грошової винагороди з нагоди ювілею та одноразової матеріальної допомоги при виході на пенсію. При цьому, за твердженням позивача, зміни до Колективного договору щодо призупинення виплати зазначених соціальних гарантій не вносилися, а дію Колективного договору було продовжено на 2026 рік.
Крім того, позивач зазначає, що згідно з наданою відповідачем довідкою його середньоденна заробітна плата становить 1 315,12 грн, а середньомісячна заробітна плата — 22 688,87 грн.
Позивач вважає, що невиплата належних йому сум у день звільнення є порушенням вимог статті 116 Кодексу законів про працю України та дає підстави для застосування наслідків, передбачених статтею 117 КЗпП України. У зв`язку з цим він просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки проведення остаточного розрахунку, який обчислює за період з 1 вересня 2024 року по 1 березня 2025 року.
На обґрунтування своїх вимог позивач також посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 21 грудня 2022 року у справі № 635/3475/20, відповідно до якої одноразова матеріальна допомога при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію належить до виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові у день звільнення відповідно до вимог статті 116 КЗпП України.
Посилаючись на наведені обставини, позивач просить стягнути з відповідача одноразову матеріальну допомогу у зв`язку з виходом на пенсію, матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022–2025 роки, грошову винагороду з нагоди ювілею, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Позиція відповідача.
До суду 09.06.2026 надійшли пояснення на позовну заяву відповідача.
Відповідач – Акціонерне товариство «Українська залізниця» – позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі.
У поясненнях зазначено, що одноразова матеріальна допомога при виході на пенсію, матеріальна допомога на оздоровлення та інші виплати, передбачені колективним договором, є додатковими соціальними гарантіями, а не обов`язковими виплатами, встановленими законодавством. Їх виплату було тимчасово призупинено на підставі статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та відповідних рішень правління АТ «Укрзалізниця» у зв`язку з введенням воєнного стану, значними збитками підприємства та необхідністю забезпечення безперебійної роботи критичної інфраструктури.
Відповідач зазначив, що виплати, передбачені колективним договором, будуть здійснені відповідно до затверджених графіків після прийняття відповідних рішень правління, а тому звернення позивача до суду є передчасним.
Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідач вказав на відсутність своєї вини у невиплаті спірних сум, послався на дію форс-мажорних обставин, правові висновки Велика Палата Верховного Суду та Європейський суд з прав людини щодо можливості зменшення або відмови у стягненні компенсації за статтею 117 КЗпП України з огляду на принципи розумності, справедливості та пропорційності.
Крім того, відповідач зазначив, що позивач пропустив встановлений частиною другою статті 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду з вимогами про виплату сум, належних при звільненні, оскільки рішення Конституційний Суд України від 11.12.2025 № 1-р/2025, на думку відповідача, не поширюється на спори щодо виплат при звільненні.
Також відповідач звернув увагу суду на необхідність перевірки чинності та дійсності колективного договору, на підставі якого позивач обґрунтовує свої вимоги, та просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, а судові витрати покласти на позивача.
Суд зазначає, що подані відповідачем пояснення за своїм змістом фактично є відзивом на позовну заяву. Відповідно до частини четвертої статті 178 ЦПК України одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду його копія та копії доданих до нього документів повинні бути надіслані (надані) іншим учасникам справи. 
Однак доказів направлення позивачу копії зазначених пояснень (відзиву) та доданих до них документів відповідачем суду не надано. 
Таке недотримання вимог статті 178 ЦПК України порушує право позивача на ознайомлення з доводами відповідача та реалізацію права на подання відповіді на відзив, передбаченого статтею 179 ЦПК України.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.
Ухвалою суду від 15.04.2026 позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
До суду 22.04.2026 від представника позивача адвоката Загребельної М.В. надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви та долучено квитанцію про сплату судового збору.
Ухвалою суду від 18.05.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено провести за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні без повідомлення (виклику) сторін. Визначено порядок подання до суду документів по суті у справі.
До суду 08.06.2026 надійшла заява представника відповідача про відкладення судового засідання на іншу дату.
До суду 09.06.2026 надійшли пояснення на позовну заяву представника відповідача АТ «Укрзалізниця» в яких представник просить суд відмовити у задоволенні позову.
До суду 01.07.2026 від представника відповідача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів.
Інші заяви та клопотання від учасників справи до суду не надходили, інші процесуальні дії не вчинялись.
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, не здійснюється згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України.

Встановлені судом фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, оцінивши подані сторонами докази відповідно до вимог статей 76–81, 89 ЦПК України, суд установив такі обставини.
ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Акціонерним товариством «Українська залізниця» та працював на посаді виконавця робіт Виробничої дільниці № 4, Дільниці № 1 реконструкції, капітального та середнього ремонтів колії, Цеху експлуатації колійних машин Виробничого структурного підрозділу «Київський центр механізації колійних робіт» філії «Центр з ремонту та експлуатації колійних машин» АТ «Українська залізниця», що підтверджується копією наказу про звільнення № 82/ос від 10 червня 2025 року та трудовою книжкою НОМЕР_1 . Дата заповнення 13.09.1985.
Відповідно до наказу № 82/ос від 10 червня 2025 року трудовий договір із позивачем припинено у зв`язку зі звільненням за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком. 
Цим же наказом передбачено виплату позивачу одноразової матеріальної допомоги відповідно до пункту 8.16 Колективного договору у розмірі шести середньомісячних заробітків (п`ять середньомісячних заробітків та один додатковий середньомісячний заробіток), виплата якої мала бути проведена відповідно до рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14 жовтня 2024 року.
З матеріалів справи вбачається, що станом на день звернення до суду зазначена одноразова матеріальна допомога позивачу не виплачена. 
Крім того, не проведено виплату матеріальної допомоги на оздоровлення, передбаченої пунктом 3.28 Колективного договору, за 2022, 2023, 2024 та 2025 роки, а також не виплачено грошову винагороду з нагоди ювілею 23 травня 2025 року відповідно до пункту 3.30 Колективного договору.
Сторонами не оспорюється, що відповідно до пункту 3.28 Колективного договору працівникам підрозділу щорічно надається матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі 100 відсотків тарифної ставки (посадового окладу), чинної на момент надання допомоги.
Пунктом 3.30 Колективного договору передбачено виплату працівникам ВСП «Київський центр механізації колійних робіт» за бездоганну працю з нагоди ювілею (50, 60 років) та досягнення пенсійного віку грошової винагороди у розмірі посадового окладу (місячної тарифної ставки). Відповідно до пункту 8.16 Колективного договору працівникам, які вперше звільняються у зв`язку з виходом на пенсію, виплачується одноразова матеріальна допомога залежно від стажу роботи на залізничному транспорті, а також додаткова матеріальна допомога за сумлінну працю при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію.
З матеріалів справи також убачається, що рішенням керівництва ВСП «Київський центр механізації колійних робіт» та первинної профспілкової організації від 29 грудня 2025 року дію Колективного договору продовжено на 2026 рік, при цьому зміни щодо призупинення або скасування виплати матеріальної допомоги при виході на пенсію, матеріальної допомоги на оздоровлення чи інших соціальних гарантій до Колективного договору не вносилися.
Згідно з довідкою про середньомісячну заробітну плату, наданою відповідачем, середньоденна заробітна плата позивача становить 1 315,12 грн, а середньомісячна заробітна плата – 22 688,87 грн.
Як убачається з матеріалів справи, відповідачем не надано належних та допустимих доказів нарахування і виплати позивачу одноразової матеріальної допомоги у зв`язку з виходом на пенсію, матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022–2025 роки та грошової винагороди з нагоди ювілею. Інших доказів, які б підтверджували проведення повного розрахунку з позивачем при його звільненні щодо спірних виплат, матеріали справи не містять.
Зміст спірних правовідносин полягає у вирішенні питання щодо наявності підстав для застосування до відповідача відповідальності за порушення обов`язку провести повний розрахунок із працівником у день його звільнення. 
Спір виник у зв`язку з невиплатою позивачу при звільненні належних йому сум, а саме матеріальної допомоги у зв`язку з виходом на пенсію, одноразового заохочення до ювілейної дати та матеріальної допомоги на оздоровлення, унаслідок чого позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування
Розглянувши матеріали справи, дослідивши письмові докази та надавши їм оцінку відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника роботодавець зобов`язаний у день звільнення виплатити працівникові всі належні йому суми. Якщо працівник у день звільнення не працював, зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення ним вимоги про проведення розрахунку. Про нараховані та виплачені суми роботодавець повинен письмово повідомити працівника.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа чи організація зобов`язана виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Якщо між сторонами виник спір щодо розміру належних сум, відшкодування підлягає виплаті у разі вирішення такого спору на користь працівника.
Отже, закон покладає на роботодавця обов`язок провести з працівником повний розрахунок у день звільнення та виплатити всі належні йому суми. Порушення цього обов`язку тягне відповідальність, встановлену статтею 117 КЗпП України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що під належними звільненому працівникові сумами слід розуміти усі виплати, право на отримання яких працівник має станом на день звільнення відповідно до умов трудового договору, колективного договору та державних гарантій, установлених законодавством.
Частиною другою статті 97 КЗпП України передбачено, що форми і системи оплати праці, умови та розміри інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат установлюються підприємствами самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, визначених законодавством.
Відповідно до статті 10 КЗпП України колективний договір укладається з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин та узгодження інтересів працівників і роботодавця.
Частиною першою статті 5 та частиною першою статті 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» встановлено, що умови колективного договору є обов`язковими для сторін, а його положення поширюються на всіх працівників підприємства незалежно від їх членства у професійній спілці.
За змістом статей 13, 18 КЗпП України та статті 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» колективним договором можуть установлюватися додаткові, порівняно із законодавством, трудові та соціально-побутові гарантії, які є обов`язковими для виконання роботодавцем.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 на території України введено воєнний стан. Особливості організації трудових відносин у цей період визначаються Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Відповідно до частини першої статті 11 зазначеного Закону на період дії воєнного стану роботодавець має право зупинити дію окремих положень колективного договору.
Пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України та пунктом 3 Прикінцевих положень Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що на період дії воєнного стану норми цього Закону мають пріоритетне застосування щодо регулювання трудових відносин.
Разом із тим суд враховує, що рішення правління АТ «Укрзалізниця», якими призупинялися окремі соціальні виплати, не звільняють відповідача від обов`язку довести, що дія відповідних положень Колективного договору була зупинена у порядку та спосіб, визначені законом.
Крім того, суд бере до уваги правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 05 лютого 2025 року у справі № 211/7338/23, відповідно до якого пункт 1.1.4 протокольного рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року № Ц-54/31 Ком.т у частині призупинення додаткових виплат, передбачених галузевими угодами та колективними договорами, визнано незаконним.
Матеріалами справи підтверджується, що наказом про звільнення позивачу було призначено одноразову матеріальну допомогу у зв`язку з виходом на пенсію відповідно до пункту 8.16 Колективного договору, однак така допомога фактично виплачена не була. Також відповідачем не виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022–2025 роки та грошову винагороду до ювілею, передбачені пунктами 3.28 та 3.30 Колективного договору.
Судом установлено, що відповідач не надав належних та допустимих доказів внесення змін до Колективного договору або прийняття в установленому законом порядку рішення про зупинення дії його положень щодо виплати одноразової матеріальної допомоги при виході на пенсію, матеріальної допомоги на оздоровлення та грошової винагороди до ювілею. Саме лише посилання відповідача на рішення правління АТ «Укрзалізниця» не є достатньою правовою підставою для невиконання умов Колективного договору.
Оцінюючи встановлені у справі обставини у їх сукупності, суд доходить висновку, що відповідач всупереч вимогам статей 116, 117 КЗпП України не провів із позивачем повного розрахунку у день звільнення та не виплатив усіх належних йому сум, передбачених Колективним договором.
Оскільки спір щодо права позивача на отримання одноразової матеріальної допомоги при виході на пенсію, матеріальної допомоги на оздоровлення та грошової винагороди до ювілею вирішується судом на користь позивача, наявні передбачені статтею 117 КЗпП України підстави для покладення на відповідача відповідальності у вигляді виплати середнього заробітку за час затримки проведення остаточного розрахунку при звільненні.
За таких обставин суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються належними та допустимими доказами, відповідають вимогам трудового законодавства та підлягають задоволенню.
Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку суд зазначає наступне.
Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає таке.
У Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 роз`яснено, що непроведення роботодавцем розрахунку з працівником у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 712/3776/17, відповідно до якої невиплата звільненому працівникові всіх належних сум є триваючим правопорушенням, а роботодавець несе відповідальність за весь період затримки проведення остаточного розрахунку.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що під належними звільненому працівникові сумами слід розуміти всі виплати, право на отримання яких працівник мав станом на день звільнення відповідно до умов трудового та колективного договорів, а також державних гарантій, установлених законодавством.
Відповідно до частини першої статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату праці відповідно до актів законодавства і колективного договору.
Згідно з пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності за несвоєчасне проведення розрахунку при звільненні.
Середній заробіток за час затримки розрахунку визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
Відповідно до пунктів 5 та 8 Порядку № 100 нарахування виплат здійснюється виходячи із середньоденної заробітної плати працівника, яка визначається шляхом ділення суми заробітної плати за два останні календарні місяці роботи на кількість фактично відпрацьованих у цей період робочих днів, та множення отриманого результату на кількість робочих днів, які підлягають оплаті за середнім заробітком.
Як установлено судом, згідно з довідкою про середньомісячну та середньоденну заробітну плату, наданою відповідачем, середньоденна заробітна плата позивача становить 1 315,12 грн, а середньомісячна заробітна плата – 22 688,87 грн.
Судом також установлено, що відповідач не провів із позивачем повного розрахунку в день його звільнення, оскільки не виплатив одноразову матеріальну допомогу у зв`язку з виходом на пенсію, матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022–2025 роки та грошову винагороду до ювілею, передбачені Колективним договором.
Оскільки суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення зазначених виплат, наявні підстави для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
При цьому розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає визначенню виходячи із середньоденної заробітної плати позивача 1 315,12 грн, кількості робочих днів затримки розрахунку та з урахуванням обмеження, встановленого статтею 117 КЗпП України, а саме не більш як за шість місяців.
Наведений позивачем розрахунок середнього заробітку відповідає вимогам Порядку № 100, є арифметично правильним, узгоджується з установленими судом обставинами справи та відповідачем не спростований. Доказів неправильності такого розрахунку чи власного контррозрахунку відповідач суду не надав.
За таких обставин суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 136 133,22 грн є законною, обґрунтованою, підтверджується належними та допустимими доказами, а тому підлягає задоволенню.
Щодо дотримання тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.
Велика Палата Конституційного Суду України 11 грудня 2025 року ухвалила Рішення № 1-р/2025 у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України.
На момент звернення позивача до суду частина перша статті 233 КЗпП України передбачала, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Дослідивши питання, порушені у конституційному поданні, Конституційний Суд України дійшов висновку, що встановлення тримісячного строку звернення працівника до суду з вимогами про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат не відповідає Конституції України.
У зазначеному Рішенні Конституційний Суд України наголосив, що встановлення такого строку фактично звужує зміст та обсяг конституційних гарантій права працівника на своєчасне одержання винагороди за працю та права на ефективний судовий захист, гарантованих статтями 43 та 55 Конституції України, що суперечить частині першій статті 8, частині сьомій статті 43 та частині першій статті 55 Конституції України.
Конституційний Суд України постановив, що частина перша статті 233 Кодексу законів про працю України, визнана неконституційною, втрачає чинність із дня ухвалення цього Рішення.
Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що положення частини першої статті 233 КЗпП України щодо тримісячного строку звернення працівника до суду не підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, а тому звернення позивача до суду з вимогами про стягнення належних йому при звільненні виплат та середнього заробітку за час затримки розрахунку здійснено з дотриманням вимог чинного законодавства, підстав для відмови у позові з мотивів пропуску строку звернення до суду не вбачається.

Щодо судових витрат.
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 306,13 грн.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, а за результатами розгляду справи такі витрати підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на професійну правничу допомогу визначається відповідно до умов договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і їх вартості.
Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.
Як убачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем подано договір про надання правничої допомоги, документи, що підтверджують обсяг наданих адвокатом послуг, а також докази їх оплати, а саме розрахунок судових витрат на загальну суму 5 000 грн.
Відповідачем не подано клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, не надано доказів їх неспівмірності зі складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт чи витраченим часом.
Оцінюючи подані докази, суд дійшов висновку, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн є документально підтвердженими, фактично понесеними, співмірними зі складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг та значенням справи для позивача.
Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, відповідно до статей 137, 141 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 грн підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Керуючись статтями 4, 12, 13, 76–81, 89, 133, 137, 141, 258, 259, 263–265, 273 ЦПК України, статтями 10, 13, 18, 97, 116, 117 Кодексу законів про працю України, статтею 21 Закону України «Про оплату праці», статтями 5, 7, 9 Закону України «Про колективні договори і угоди», суд,
ухвалив:
Позов ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця» про стягнення невиплачених коштів при звільненні з роботи в зв`язку з виходом на пенсію, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні – задовольнити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (код ЄДРПОУ 40075815) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ):
-одноразову матеріальну допомогу в розмірі шести середньомісячних заробітків, згідно п. 8.16 колективного договору 136 тис. 133 грн. 22 коп.;
- матеріальну допомогу на оздоровлення згідно п. 3.28 колективного договору в розмірі сто відсотків тарифної ставки (посадового окладу) за 2022 рік в сумі., 13 тис. 274 грн.;
-матеріальну допомогу на оздоровлення згідно п. 3.28 колективного договору в розмірі сто відсотків тарифної ставки (посадового окладу) за 2023 рік в сумі 13 тис. 274 грн.;
-матеріальну допомогу на оздоровлення згідно п. 3.28 колективного договору в розмірі сто відсотків тарифної ставки (посадового окладу) за 2024 рік в сумі 13 тис. 274 грн.;
- матеріальну допомогу на оздоровлення згідно п. 3.28 колективного договору в розмірі сто відсотків тарифної ставки 9 посадового окладу) за 2025 рік в сумі 13 тис. 274 грн.;
-грошову винагороду за бездоганну працю з нагоди ювілею та досягнення пенсійного віку згідно п. 3.30 колективного договору в розмірі посадового окладу в сумі 13 тис. 274 грн;
- середній заробіток за шість місяців в розмірі 136 тис. 133 грн. 22 коп. 
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (код ЄДРПОУ 40075815) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1 306 (одна тисяча триста шість) грн. 13 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 (п`ять тисяч) грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів із дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , паспорт громадянин України НОМЕР_3 , виданий 28.07.2010 Козятинським РВ ГУМВС України у Вінницькій області, адреса реєстрації проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач: Акціонерне товариство «Укрзалізниця», ЄДРПОУ 40075815, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5.
Повний текс судового рішення виготовлено 06.07.2026.

Суддя Жанна ДЕМ`ЯНОВА