Сквирський районний суд Київської області

Справа № 376/3670/24 
Провадження № 2/376/410/2025

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2025 року Сквирський районний суд Київської області у складі:
Головуючого судді - Коваленка О.М.,
за участю секретаря - Таранчук В. О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сквира Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

02.12.2024 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом.
В обґрунтування позову вказала, що з 22 листопада 1997 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем - ОСОБА_2 , який було зареєстровано районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сквирського районного управління юстиції у Київській області за №158. 
Від спільного шлюбу з відповідачем у подружжя народився син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на даний час вже є повнолітнім. 
Протягом тривалого часу позивачка з відповідачем не проживають як чоловік та дружина, не ведуть спільного господарства та побуту, в зв`язку з чим вона подала до суду позовну заяву про розірвання шлюбу. 
Позивачка зазначає, що в період шлюбу вона з відповідачем придбали нерухоме майно:
- житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 08.09.2006р., посвідчений приватним нотаріусом Сквирського районного нотаріального округу Корнійчук А.В., зареєстрований в реєстрі за №1913;
- земельну ділянку площею 0,0975 га, кадастровий номер 32240101100:05:005:0072, призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, розташована по АДРЕСА_2 .
Також, позивачка зазначає, що вказане майно набуте за спільні сімейні кошти. 
Колишнє подружжя не досягло згоди щодо розподілу спільного майна в добровільному порядку, відповідач в одноособовому порядку володіє та користується спільним майном, тому вона ОСОБА_1 змушена звернутися до суду з даним позовом та просить суд:
Встановити факт, що: 
- житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 08.09.2006 р., посвідчений приватним нотаріусом Сквирського районного нотаріального округу Корнійчук А.В., зареєстрований в реєстрі за №1913, з господарськими будівлями та спорудами та - земельна ділянка площею 0,0975 га, кадастровий номер 3224010100:05:005:0072, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, розташована по АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
Визнати за нею ОСОБА_1 право власності на: 
- 1\2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 106,3 кв.м, житловою площею 59,6 кв.м, з відповідною частиною господарських будівель та споруд,
- 1\2 частину земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер 3224010100:01:080:0118, призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, розташована по АДРЕСА_1 . 
- 1\2 частину земельної ділянки площею 0,0975 га, кадастровий номер 3224010100:05:005:0072, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, розташована по АДРЕСА_2 .
Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, її представник ОСОБА_4 надала до суду заяву в якій вказала, що позов підтримує в повному обсязі та просила провести розгляд справи без її участі та без участі позивача, а також не проводити фіксування судового засідання технічними засобами (а.с.36).
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, надав до канцелярії заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги визнає, та просив розглянути справу без його участі (а.с.31).
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно до вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.
Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити на підставі вимог ст. ст.211,247 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Диспозитивність цивільного судочинства виявляється в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (стаття 13 ЦПК України).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
За статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Позивачка ОСОБА_1 в свої позовній заяві зазначає, що з 22 листопада 1997 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем - ОСОБА_2 , який було зареєстровано районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сквирського районного управління юстиції у Київській області за №158. 
Від спільного шлюбу з відповідачем у подружжя народився син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на даний час вже є повнолітнім. 
Протягом тривалого часу позивачка з відповідачем не проживають як чоловік та дружина, не ведуть спільного господарства та побуту, в зв`язку з чим вона подала до суду позовну заяву про розірвання шлюбу. Рішення суду про розірвання шлюбу до матеріалів справи позивачкою не долучено.
Також, позивачка зазначає, що в період шлюбу вона з відповідачем придбали нерухоме майно:
- житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 08.09.2006 р., посвідчений приватним нотаріусом Сквирського районного нотаріального округу Корнійчук А.В., зареєстрований в реєстрі за №1913. Копії Договору купівлі-продажу спірного житлового будинку до матеріалів справи не долучено;
- земельну ділянку площею 0,0975 га, кадастровий номер 32240101100:05:005:0072, призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, розташована по АДРЕСА_2 . Доказів про належність права власності даної земельної ділянки суду не надано.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з частинами першою, третьою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Статтею 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Згідно зі статтею 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.
У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні кошти або спільна праця подружжя. Презумпція спільності права власності на майно набуте подружжям у шлюбі, може бути спростована одним із подружжя, на якого і покладається тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції.
Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Правилами статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Отже, стаття 60 СК України та стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Викладене узгоджується із правовими позиціями, висловленими у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.
Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
За час розгляду справи ні позивачкою ОСОБА_1 , а ні її представником - адвокатом Гривачевською Ларисою Миколаївною не заявлено до суду клопотання про витребування доказів.
Тож, слід зробити висновок, що суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.
У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.
Статтею 12 ЦПК України передбачена рівність прав учасників справи щодо здійснення процесуальних прав та обов`язків, передбачених Законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частиною першою статті 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, не скористався своїм право на заявлення клопотання про витребування доказів, з метою доведення своїх позовних вимог достатніми доказами та уникнення доказування на підставі припущень.
Дані висновки повністю узгоджуються з Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 серпня 2022 року у справі № 362/2905/20.
Щодо земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер 3224010100:01:080:0118, призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, розташована по АДРЕСА_1 , суд вважає за необхідне зазначити, наступне. Згідно копії Державного акту Серія ЯК №386214 вбачається, що вказана земельна ділянка надана ОСОБА_2 у власність на підставі Рішення Сквирської міської ради №1328-39-V від 24.02.2010 року.
Відповідно до п.5 ч. 1 ч.57 Сімейного кодексу України  особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Також Верховний Суд зробив висновок у справі № 626/4/17 від 12 серпня 2020 року (щодо питання спільної власності подружжя на приватизовані земельні ділянки) щодо правового режиму земельної ділянки, отриманої внаслідок приватизації. З урахуванням змін до Сімейного кодексу України «тільки в період з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду». 
Аналогічний висновок зроблений в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 1311/832/12 (провадження № 61-6409св18), від 12 листопада 2018 року в справі № 753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18) і від 12 червня 2019 року в справі № 409/1959/15-ц (провадження № 61-14257св18).
Отже, якщо земельна ділянка була приватизована в інший період, ніж з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року, вона є особистою власністю особи, яка її приватизувала (незалежно від перебування у шлюбі).
Тому суд дійшов висновку, що земельна ділянка 0,1000 га, кадастровий номер 3224010100:01:080:0118, призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, розташована по АДРЕСА_1 надана ОСОБА_2 у власність на підставі Рішення Сквирської міської ради №1328-39-V від 24.02.2010 року, а тому не підлягає поділу, яка спільне майно подружжя. 
Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи. Разом з тим позивач не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог.
За таких обставин, суд вважає необхідним відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю позовних вимог.
На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 2,4,12,13,76,81,211,247,258,259,263 - 265,351,352,354 ЦПК України, Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 серпня 2022 року у справі № 362/2905/20, суд,

Ухвалив:
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - відмовити в повному обсязі.
З текстом рішення можливо ознайомитися за адресою: court.gov.ua
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення справи) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: О.М. Коваленко