Справа № 756/9977/25

Провадження № 2/756/719/26

Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України

07 вересня 2026 року          місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючої судді - Примак-Березовської О.С., 
секретаря судового засідання - Донеско А.Є.,

за участі представника позивача - ОСОБА_2.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Ліки України» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за невикористану відпустку, -

в с т а н о в и в :

I. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за невикористану відпустку.
В обґрунтування позову зазначила, що з 15 лютого 2021 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем на посаді помічника керівника, а 24 квітня 2025 року звільнена за власним бажанням. У порушення вимог трудового законодавства в період з липня 2021 року по лютий 2022 року заробітна плата їй не виплачувалася, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 227 380,99 грн.
Крім того, з підстав порушення строків виплати заробітної плати позивач просить стягнути компенсацію втрати її частини за період з 30 червня 2021 року по 24 квітня 2025 року в розмірі 132 401,22 грн, а з підстав непроведення повного розрахунку в день звільнення - середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 69 000 грн.
Також, оскільки при звільненні їй не виплачено компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки, а пропрацювала вона у відповідача понад чотири роки, позивач просить стягнути таку компенсацію в розмірі 30 000 грн. 
Відповідач подав відзив, у якому заперечив щодо вимоги про стягнення компенсації, оскільки така, на думку представника, ґрунтується на положеннях частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), яка за усталеною практикою Верховного Суду до трудових правовідносин не застосовується. 
Позивач у відповіді на відзив зазначила, що позовні вимоги про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати обґрунтовані не приписами частини 2 статті 625 ЦК України, а статтею 34 Закону України «Про оплату праці», яка є спеціальною нормою трудового законодавства та регулює саме спірні правовідносини, у зв`язку з чим наведена відповідачем практика Верховного Суду до спірних правовідносин не застосовується.

II. Процесуальні дії у справі

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 23 липня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 24 вересня 2025 року за клопотанням представника позивача в Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Ліки України» (далі - ПАТ «ДАК «Ліки України») витребувано документи та відомості щодо трудових відносин з позивачем, зокрема, відомості про нараховану та фактично виплачену заробітну плату позивача з розбивкою за кожний місяць за весь період роботи, копії розрахункових (платіжних) відомостей, копії наказів про прийняття на роботу та звільнення позивача.
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 12 травня 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 25 серпня 2026 року.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, а також надав пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. 
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, причини та поважність неяви не повідомив.
Згідно із частиною 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. 
Враховуючи зазначене, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися.

III. Фактичні обставини, встановлені судом 

На виконання ухвали Оболонського районного суду міста Києва від 24 вересня 2025 року відповідач надав витребувані судом документи та відомості щодо трудових відносин з позивачем.
Судом встановлено, що наказом ПАТ «ДАК «Ліки України» № 7-к від 15 лютого 2021 року ОСОБА_1 призначено на посаду помічника керівника з 15 лютого 2021 року, з посадовим окладом згідно штатного розпису (а.с.87,98-99).
Наказом ПАТ «ДАК «Ліки України» № 95-к від 24 квітня 2025 року позивача звільнено з посади помічника керівника за власним бажанням з 24 квітня 2025 року (а.с.87,98,100).
З матеріалів справи вбачається, що відповідач виплатив позивачу 142 863,97 грн заробітної плати, що підтверджується копіями платіжних відомостей № 11 від 2 березня 2021 року, № 13 від 15 березня 2021 року, № 2 від 1 квітня 2021 року, № 4 від 15 квітня 2021 року, № 7 від 30 квітня 2021 року та № 38 від 30 червня 2022 року, а також випискою про обсяг зарахованих коштів підприємством (а.с.11, 91-95).
Відповідно до довідки № 4 від 21 липня 2025 року, виданої ПАТ «ДАК «Ліки України», позивачу в період з 1 липня 2021 року по 24 квітня 2025 року нараховано дохід у загальному розмірі 275 809,56 грн, з якого утримано 53 782,86 грн, а сума до виплати становила 222 026,70 грн (а.с.88-89).
При цьому нарахування здійснювалося лише за липень 2021 року - лютий 2022 року включно, а за подальший період (з березня 2022 року по квітень 2025 року) нарахування відсутні, оскільки позивач перебувала у відпустці, у зв`язку з вагітністю та пологами, а також у відпустці для догляду за дитиною.
Також, судом досліджено долучену позивачем довідку Форми ОК-7 щодо індивідуальних відомостей про застраховану особу з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, сформовану засобами автоматичних систем Пенсійного фонду України від 27 травня 2025 року. 
Згідно з цими відомостями за кодом страхувальника 20078889 (ПАТ «ДАК «Ліки України») позивачу нараховано заробітну плату, а саме: за липень - грудень 2021 року по 30 000 грн щомісяця (разом 180 000 грн), за січень 2022 року - 30 000 грн та за лютий 2022 року - 17 380,99 грн, а всього за спірний період - 227 380,99 грн, що точно відповідає розрахунку, наведеному позивачем у позовній заяві.
У відомостях за кожен із вказаних місяців зазначено про сплату страхових внесків, тобто нарахування заробітної плати підтверджене самим відповідачем, шляхом подання відповідної звітності до Пенсійного фонду України.
Водночас, докази на підтвердження фактичної виплати позивачу заробітної плати в період з липня 2021 року по лютий 2022 року суду не надано.
На підтвердження позовної вимоги про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати позивач надала суду окремий розрахунок за період з 30 червня 2021 року по 24 квітня 2025 року, тобто за весь час прострочення виплати заборгованості по заробітній платі до дня звільнення позивача, здійснений із застосуванням індексів інфляції (індексів споживчих цін) за відповідні місяці прострочення, згідно з яким сума компенсації складає 132 401,22 грн.
Із матеріалів справи вбачається, що позивач пропрацювала у відповідача з 15 лютого 2021 року по 23 квітня 2022 року, будь-яких відомостей про використання нею за цей час днів щорічної відпустки або виплату компенсації за невикористану відпустку матеріали справи не містять.
Станом на день звільнення позивача та станом на час ухвалення цього рішення відповідач розрахунку з позивачем не провів, доказів протилежного матеріали справи не містять.

IV. Норми права, які застосував суд та мотиви їх застосування

Приписи статті 43 Конституції України закріплюють право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частиною 1 статті 94 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Частиною 3 статті 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в частині 5 статті 97 КЗпП України.
Згідно з частиною 1 статті 47 КЗпП роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до вимог частини 1 статті 115 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Частиною 1 статті 116 КЗпП передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Приписи статті 117 КЗпП визначають, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Таким чином, передбачене статтею 117 КЗпП України відшкодування за затримку розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, що нараховується в розмірі середнього заробітку і спрямоване на захист прав звільненого працівника щодо отримання ним у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на які працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Цією нормою Кодексу на роботодавця покладено обов`язок виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за відсутності спору про розмір належних звільненому працівникові сум або в разі вирішення цього спору повністю на користь працівника. Окремо обумовлено, що в разі вирішення спору на користь працівника частково розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, що передбачені при звільненні, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, тому відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Така правова позиція також викладена у постановах Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22, від 14 березня 2024 року у справі № 560/6960/23 від 31 жовтня 2023 року у справі №240/15141/22, від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22, від 22 лютого 2024 року у справі №560/831/23 та від 1 травня 2024 року у справі № 140/16184/23.
Отже, судом встановлено, що за період з липня 2021 року по лютий 2022 року позивачу нараховано, проте не виплачено заробітну плату у розмірі 227 380,99 грн.
Такий розмір заборгованості підтверджується офіційними відомостями форми ОК-7 та відповідачем не спростований (а.с.7-9).
Суд зауважує, що наявні в матеріалах справи докази виплати позивачу коштів на загальну суму 142 863,97 грн стосуються інших періодів (лютий - квітень 2021 року та червень 2022 року) і не спростовують факту невиплати заробітної плати саме за спірний період - липень 2021 року - лютий 2022 року. 
За таких обставин суд вважає вимогу про стягнення заборгованості по невиплаченій заробітній платі в розмірі 227 380,99 грн обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
Щодо вимоги про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати суд зазначає таке.
Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати, у зв`язку із порушенням строків її виплати, провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством, а саме Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427.
Суд звертає увагу, що заперечення відповідача проти цієї вимоги ґрунтуються на незастосуванні до трудових правовідносин частини 2 статті 625 ЦК України, що дійсно узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду (постанова Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15; постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц), в якій зазначено, що передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.
Разом з тим, як вбачається зі змісту позовної заяви та підтверджено позивачем у відповіді на відзив, вимогу про стягнення компенсації у розмірі 132 401,22 грн позивач обґрунтовує не приписами статті 625 ЦК України, а статтею 34 Закону України «Про оплату праці», яка є спеціальною нормою трудового законодавства, встановлює самостійний, відмінний від приписів статті 625 ЦК України вид компенсації та поширюється саме на правовідносини щодо оплати праці.
Наведена Верховним Судом практика (постанова Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15; постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц), на яку посилається відповідач, прямо підтверджує, що трудові правовідносини регулюються спеціальним законодавством, яке передбачає власні механізми компенсації втрат від несвоєчасної виплати належних працівникові сум, до яких відноситься й стаття 34 Закону України «Про оплату праці».
За таких обставин заперечення відповідача не спростовують заявленої позивачем підстави позову та не є перешкодою для задоволення цієї вимоги. 
Розрахунок компенсації, наданий позивачем за період з 30 червня 2021 року по 24 квітня 2025 року, відповідачем не спростований, іншого розрахунку не надано. Тому суд вважає за можливе задовольнити позов у цій частині.
Крім того, судом встановлено, що на день звільнення позивача та на час ухвалення цього рішення відповідач розрахунку з нею не провів, доказів виплати належних позивачу при звільненні сум не надав. 
Розрахунок середнього заробітку за дні затримки розрахунку, здійснений позивачем, не перевищує встановленого частиною 1 статті 117 КЗпП України шестимісячного обмеження, підстав для його зменшення з огляду на відсутність спору про розмір належних сум суд не встановив, а тому, враховуючи положення чинного законодавства, вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні в розмірі 69 000 грн підлягає задоволенню.
Щодо вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку суд дійшов такого висновку.
Відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.
Оскільки доказів того, що позивач використовувала дні щорічної відпустки або того, що їй здійснювалась виплата відповідної компенсації у межах суми заробітньої плати за 1 місяць в розмірі 30000 грн, суду не надано та проти цієї вимоги відповідач не заперечував, суд вважає цю частину вимог обгрунтованою.
Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 227 380,99 грн - заборгованість по невиплаченій заробітній платі, 132 401,22 грн - компенсація втрати частини заробітньої плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, 69 000 грн - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та 30 000 грн компенсації за невикористану відпустку, а всього- 458 782,21 грн.

V. Розподіл судових витрат

Відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
Відтак, з відповідача на користь держави підлягає стягненню 1211,20 грн судового збору за вимогу про стягнення заробітної плати.
Крім того, позивач надала суду детальний розрахунок та докази понесених витрат на професійну правничу допомогу на загальну суму 44 000 грн, а саме: договір про надання правової допомоги від 23 травня 2025 року, додаткова угода до нього, акт приймання-передачі наданих послуг № 1 до Договору про надання правової допомоги, який відповідачем не оспорений. 
Вирішуючи питання про стягнення з позивача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції частини 1 статті 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно з частиною 2 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною 4 статті 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом; вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Статтею 141 ЦПК України передбачено розподіл судових витратів, в тому числі, на професійну правову допомогу. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи (окрім судового збору), покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Частиною 8 статті 141ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).
Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Керуючись вимогами частин 3, 4 статті 137 ЦПК України, врахувавши складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг, а також відсутність заперечень відповідача щодо співмірності цих витрат, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в заявленому розмірі 44 000 грн.
На підставі статтей 38, 47, 94, 115, 116, 117 Кодексу законів про працю України, статей 1, 21, 34 Закону України «Про оплату праці» та керуючись статтями 4, 5, 12, 13, 76-83, 89, 133, 137, 141, 223, 259, 263-266, 268, 272-273, 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в :

Позов задовольнити.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Ліки України» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 458 782 (чотириста п`ятдесят вісім тисяч сімсот вісімдесят дві) грн 21 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Ліки України» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 44 000 (сорок чотири тисячі) грн.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Ліки України» на користь Держави судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.
Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Відомості про учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця реєтрації: АДРЕСА_1 );
Відповідач - Публічне акціонерне товариство «Державна акціонерна компанія «Ліки України» (ЄДРПОУ 20078889, адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Максименка Федора, 28).

СУДДЯ Ольга ПРИМАК-БЕРЕЗОВСЬКА