ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"24" серпня 2026 р. | м. Одеса | Справа № 916/5327/25

Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В., 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу № 916/5327/25
за позовом: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (65039, м. Одеса, вул. Артилерійська, № 1, код ЄДРПОУ 26302595)
до відповідача: Громадської організації «Одеське товариство пенсіонерів» (вул. Базарна, № 29, м. Одеса, 65048, код ЄДРПОУ 20986894)
про стягнення 523 066,56 грн,
ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень.
Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою про стягнення з Громадської організації «Одеське товариство пенсіонерів» неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди за період з 26.10.2021 по 30.11.2025 у розмірі 523066,56 грн.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору оренди № 17/7 від 22.03.2002 щодо своєчасного повернення об`єкту оренди після закінчення строку дії вказаного договору, що передбачено умовами вказаного договору.
Позивач зазначає, що Громадській організації «Одеське товариство пенсіонерів» згідно з зазначеним договором було надано у строкове платне користування об`єкт комунальної власності – частину нежитлових підвальних приміщень, загальною площею 147,5 кв.м., площею 108,2 кв.м., які розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Базарна, 29, строком до 31.12.2020. Відтак, договір оренди припинив свою дію 31.12.2020 у зв`язку з закінченням терміну його дії.
Як додає позивач, 26.10.2021 між сторонами складено акт прийому-передачі нежитлового підвального приміщення, загальною площею 108,2 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Базарна, 29, за договором оренди від 22.03.2002 № 17/7. Однак, з акту обстеження вказаних нежитлових підвальних приміщень від 11.08.2022 Департаменту стало відомо, що частина зазначеного вище об`єкта нерухомого майна комунальної власності площею 108,2 кв.м. без належних правових підстав використовується відповідачем.
Відтак, позивач вважає, що відповідач без належних правових підстав продовжив використовувати нежитлові приміщення підвального поверху, площею 108,2 кв.м., розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Базарна, 29, та, підписавши акт приймання-передачі, не виконав зобов`язання з повернення майна. При цьому, Департамент зазначає, що йому не відомо як саме відповідач отримав доступ до об`єкту нерухомого майна після підписання акту та фактичного повернення об`єкта оренди Департаменту, жодних рішень щодо передачі вказаних приміщень в користування відповідачу позивачем не приймалось та доступ не надавався.
В свою чергу позивач також вказує, що звертався до Господарського суду Одеської області з відповідними позовними вимогами про виселення ГО «Одеське товариство пенсіонерів» з нежитлових приміщень підвального поверху загальною площею 108,2 кв.м., розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Базарна, 29. Рішенням Господарського суду Одеської області від 12.06.2023 по справі № 916/2235/22, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 31.10.2023, у повному обсязі задоволено позовні вимоги Департаменту про усунення перешкоди у користуванні шляхом виселення ГО «Одеське товариство пенсіонерів» зі спірних нежитлових приміщень на користь Департаменту.
В подальшому, з метою примусового виконання рішення суду в частині усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, у серпні 2023 року Департамент звернувся до Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). 12.12.2025 старшим державним виконавцем Приморського РВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Моргуном О.В. складено акт державного виконавця, яким було встановлено, що відповідач звільнив приміщення та за зазначеною адресою знаходиться Громадська організація «Рух калини», яка займається виготовленням захисних сіток «Кікімор» на замовлення К2 ТРО.
Отже, за ствердженням позивача, обов`язок з повернення орендованого об`єкта нерухомого майна відповідачем не виконано в порушення п. 4.7. договору оренди та ч. 1 ст. 785 ЦК України, а відтак, з відповідача підлягає стягненню неустойка за несвоєчасне повернення об`єкта оренди. При цьому, як звертає увагу позивач, з 12.12.2025 встановлено, що відповідач на власний розсуд розпорядився об`єктом майна комунальної власності, передавши в користування ГО «Рух калини» без погодження з Департаментом.
Окремо позивач повідомив, що ним з метою захисту майнових прав територіальної громади м. Одеси вже було ініційовано звернення до Господарського суду Одеської області з позовними заявами до відповідача про стягнення неустойки за прострочення повернення об`єктів оренди за період з 01.01.2021 по 26.10.2021. Рішенням Господарського суду Одеської області від 21.03.2023 по справі № 916/2233/22 було відмовлено у задоволенні позовних вимог Департаменту у повному обсязі. Однак, постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.07.2023 апеляційну скаргу Департаменту задоволено частково, прийнято нове рішення, яким суду вирішив стягнути з відповідача неустойку за прострочення повернення об`єкта оренди в сумі 13593,86 грн
Відзив на позов відповідач суду не надав, своїм правом на захист не скористався.
Інші заяви по суті до суду не надходили.

2. Процесуальні питання, вирішені судом.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.12.2025 позовна заява вх.№5471/25 була передана на розгляд судді Цісельському О.В.
05.01.2026 ухвалою Господарського суду Одеської області позовну заяву (вх.№ 5471/26 від 30.12.2025) прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу № 916/5327/25 постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, в порядку ст.ст.247-252 ГПК України без виклику сторін. Відповідачу запропоновано у відповідності до вимог ст. 165 ГПК України надати суду відзив на позов.
Крім того, роз`яснено сторонам про можливість звернення до суду у строк визначений ч. 7 ст. 252 ГПК України з клопотанням про призначення проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Так, частиною 11 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Ухвала Господарського суду Одеської області про відкриття провадження у справі від 05.01.2026 була надіслана учасникам справи до їх електронних кабінетів та доставлена їм 06.01.2026, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного документу. 
Особи, які зареєстровані в ЄСІТС, мають змогу знайомитися з матеріалами справи в електронному вигляді, оскільки всі внесені до автоматизованої системи діловодства судів документи та повідомлення по справі надсилаються до Електронних кабінетів користувачів в автоматичному порядку.
Відповідно до відомостей, наявних у матеріалах справи, ГО «Одеське товариство пенсіонерів» є користувачем ЄСІТС, зареєстрований в «Електронному суді» та має власний «кабінет» в «Електронному суді».
Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.
Ухвала суду була надіслана відповідачу до його електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд» та відповідно доставлена йому, а відтак, в силу п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України відповідач повідомлений належним чином. Отже, судом дотримані вимоги процесуального закону щодо належного та своєчасного повідомлення учасників про розгляд даної справи.
Суд зауважує, що попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика ЄСПЛ визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Витративши значні ресурси, Україна створила інформаційне поле, де зацікавлена особа легко знайде інформацію про судову справу. Функціонує Єдиний державний реєстр судових рішень. На сайті судової влади доступні персоналізовані відомості про автоматичний розподіл справ та розклад засідань. Працює підсистема «Електронний кабінет» ЄСІТС. Все безкоштовно і доступно.
Використання цих інструментів та технологій забезпечує добросовісній особі можливість звертатися до суду, брати участь у розгляді справи у зручній формі та з мінімальними витратами. Тобто держава Україна забезпечила можливість доступу до правосуддя і право знати про суд.
Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням /викликом/ сторін в порядку ч.ч.5, 7 ст. 252 ГПК України від учасників справи до суду не надходило.
Відповідно до частини 1, пункту 10 частини 3 статті 2 та частини 2 статті 114 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Основними засадами (принципами) господарського судочинства є розумність строків розгляду справи судом, а строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
При цьому, такий розумний строк визначений у статті 248 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Разом з цим, на підставі Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та подальших Указів Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» починаючи з 24.02.2022 на території України діє режим воєнного стану.
За змістом статей 10, 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» правосуддя в Україні в умовах воєнного стану має здійснюватися у повному обсязі, тобто не може бути обмежено конституційне право людини на судовий захист. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.
При цьому, згідно Рекомендацій прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні. У випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.
Разом з цим, відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
При цьому, суди повинні забезпечувати безпеку учасників судового провадження, запобігти створенню перешкод для реалізації ними права на судовий захист та визначених законом процесуальних прав в умовах воєнного стану, коли реалізація учасниками справи своїх прав і обов`язків є суттєво ускладеною. Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб.
Право особи на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії».
За приписами статті 8 Конституції України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку «розумності строку» розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
Європейський суд щодо тлумачення положення «розумний строк» в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
У справі «Bellet v. France» Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».
У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що «при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом» (див. рішення у справі «Walchli v. France», заява № 35787/03, п. 29, 26 липня 2007 року; «ТОВ «Фріда» проти України», заява №24003/07, п. 33, 08 грудня 2016 року).
Здійснюючи тлумачення положень Конвенції, ЄСПЛ у своїх рішеннях указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашингдейн проти Великої Британії»).
При цьому, ворожі війська постійно здійснюють масований ракетний обстріл по об`єктам енергетичної інфраструктури України і через це в багатьох містах України, зокрема і у місті Одесі, де розташований Господарський суд Одеської області, періодично відсутнє електропостачання та, відповідно, інтернет-зв`язок. Поновлення постачання електроенергії та інтернет-зв`язку потребує додаткового часу. Водночас, у місті Одесі періодично оголошуються повітряні тривоги, під час яких суддя та працівники апарату суду мають перебувати в укриттях з метою уникнення загрози життю та здоров`ю.
На підставі вищевикладеного, суд звертає увагу, що враховуючи наявність загрози, у зв`язку зі збройною агресією збоку РФ, на підставі чого введено в Україні воєнний стан, поточну обстановку, що склалася в місті Одесі, постійні повітряні тривоги, які впливають на виготовлення процесуальних документів, наявної беззаперечної та відкритої інформації щодо постійних обстрілів всієї країни, періодичну відсутність електроенергії у зв`язку з пошкодженням обладнання, після масованих ракетних обстрілів, з метою всебічного, повного, об`єктивного розгляду справи, задля забезпечення сторонам конституційного права на судовий захист, приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, задля ефективної реалізації сторонами своїх процесуальних прав, необхідності забезпечення реалізації процесуальних прав та обов`язків учасників справи, їх належного та безпечного доступу до правосуддя, суд був вимушений вийти за межі граничного процесуального строку розгляду даної справи встановленого ст. 248 ГПК України, здійснивши її розгляд у розумний строк, застосувавши ст.ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст.ст. 2, 11 ГПК України.
З урахуванням викладеного, за об`єктивних обставин розгляд даної позовної заяви був здійснений судом без невиправданих зволікань настільки швидко, наскільки це було можливим за вказаних умов, у межах розумного строку в контексті положень Господарського процесуального кодексу України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.
Таким чином, суд продемонстрував достатню старанність, щоб дозволити сторонам, які повинні знати про правила, що застосовуються до надіслання судових повідомлень учасникам справи, визначитися з провадженням у відкритій господарській справі та скористатись своїми правами і обов`язками, передбаченими статтями 42, 46 ГПК України, вважає їх повідомленими належним чином.
Відповідач своїм процесуальним правом на подання відзиву не скористався, жодних заперечень проти позову не надав, з огляду на що суд вважає за можливе відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України розглянути справу за наявними в ній матеріалами.
Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.
У відповідності до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
24.08.2026 судом було ухвалено та підписано рішення у відповідності до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, без його проголошення.

3. Обставини, встановлені судом під час розгляду справи.
22.03.2002 між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради, правонаступником якого є Департамент комунальної власності Одеської міської ради (надалі – орендодавець, наразі ДКВ ОМР, позивач) та Громадською організацію «Одеське товариство пенсіонерів» (надалі – орендар, ГО «Одеське товариство пенсіонерів», відповідач) був укладений договір оренди нежитлового приміщення № 17/7 (надалі - договір), відповідно до п. 1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення підвалу, площею 139,8 кв.м, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Базарна, 29, під офіс (центр соціальних ініціатив пожилих). 
Згідно із пунктом 1.2. договору, строк його дії складає з 22.03.2002 до 22.03.2005.
У відповідності до п.п. 2.2., 2.4. договору за орендоване приміщення орендар зобов`язується сплачувати орендну плату відповідно до розрахунку, приведеного у додатку 1 до договору, що становить за перший після підписання договору оренди місяць 1 грн за рік без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції за все приміщення. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України. Орендар вносить орендну плату щомісячно до 15 числа поточного місяця, незалежно від результатів його господарської діяльності.
Відповідно до пункту 3.4. договору №17/7 від 22.03.2002 орендодавець зобов`язується передати орендарю в оренду приміщення згідно п.1.1 цього договору за актом приймання-передачі, який підписується обома сторонами.
Згідно з п. 4.7. договору, після закінчення строку дії договору чи у випадку його дострокового розірвання, орендар зобов`язаний у 15-денний термін передати орендодавцю приміщення за актом у належному стані не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкта оренди.
За умовами п. 4.10 договору у випадку припинення дії цього договору у зв`язку із закінченням строку чи дострокового розірвання договору орендар сплачує орендну плату по день підписання акту приймання-передачі приміщення.
Дія цього договору припиняється внаслідок, зокрема, закінчення строку, на який було укладено (пункт 7.9. договору).
19.07.2005 Виконавчим комітетом Одеської міської ради видано свідоцтво про право власності на нежилі підвальні приміщення (серія ЯЯЯ № 077672), яким посвідчено, що об`єкт, який розташований за адресою: м. Одеса, вул. Базарна, 29, в цілому, дійсно належить територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності. Об`єкт в цілому складається з нежилих приміщень підвалу, загальною площею 147,5 кв.м, відображених у технічному паспорті від 25.05.2005.
20.09.2005 за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради здійснено державну реєстрацію права комунальної власності на нежилі підвальні приміщення, розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Базарна, 29, що вбачається із витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20.09.2005 №8392324.
Надалі, термін дії договору оренди, збільшення площі об`єкта оренди на « 147,5 кв.м», аа надалі визначення площі об`єкта оренди як « 108,2 кв.м», зміна назви орендодавця на «Департамент комунальної власності Одеської міської ради» (надалі - Департамент), а також внесення зміни у частині розрахунку орендної плати за об`єкт оренди коригувались шляхом укладення відповідних додаткових погоджень та додаткових договорів до договору оренди, що є його невід`ємними частинами.
Додатковим договором № 17 від 11.03.2020 внесено зміни до договору оренди №17/7 від 22.03.2002, зокрема, продовжено термін дії цього договору на 1 рік, а саме: з 01.01.2020 до 31.12.2020. Також, як вбачається із договору №17 від 11.03.2020, площа орендованих приміщень складає 108,2 кв.м, а орендна плата була визначена наступним чином: з 01.01.2020 по 31.12.2020 в розмірі 1 грн в рік за все приміщення (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції), а з 01.01.2021 в розмірі 2934,65 грн в місяць (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції), що розрахована на 01.01.2020 та є базовою ставкою орендної плати за місяць.
26.10.2021 між сторонами складено акт прийому-передачі нежитлового підвального приміщення, відповідно до якого, за погодженням обох сторін та на підставі відмовного листа Громадської організації «Одеське товариство пенсіонерів», остання повернула Департаменту комунальної власності Одеської міської ради нежитлове підвальне приміщення загальною площею 108,2 кв.м, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Базарна, 29. В акті відображено, що технічний стан приміщень задовільний, претензії у сторін відсутні.
11.08.2022 працівниками Комунальної установи «Муніципальна служба комунальної власності Одеської міської ради» проведено обстеження підвального приміщення загальною площею 108,2 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Базарна, 29, за результатами якого складено відповідний акт обстеження від 11.08.2022, в якому зафіксовано, що на момент огляду зазначене приміщення, яке перебувало в орендному користуванні відповідача, відкрито та використовується для надання місць тимчасового проживання, а також на момент обстеження у приміщенні проводиться ремонт.
У вересні 2022 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся з позовом до Громадської організації «Одеське товариство пенсіонерів», в якому просив суд стягнути з відповідача на користь позивача 76006,46 грн неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди за період з 01.01.2021 по 26.10.2021. Позовні вимоги обґрунтовані неправомірними діями відповідача, який, незважаючи на припинення договірних орендних відносин з Департаментом комунальної власності Одеської міської ради, безпідставно не здійснив своєчасне повернення останньому об`єкта оренди - нежитлового підвального приміщення загальною площею 108,2 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса вул. Базарна, 29, що в силу вимог законодавства є підставою для нарахування Громадській організації «Одеське товариство пенсіонерів» неустойки у розмірі подвійної плати за користування орендованим майном за час прострочення.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 21.03.2023 по справі № 916/2233/22 у задоволенні позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до Громадської організації «Одеське товариство пенсіонерів» про стягнення неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди у розмірі 76 006 грн 46 коп відмовлено повністю.
Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.07.2023 рішення Господарського суду Одеської області від 21.03.2023 у справі № 916/2233/22 було скасовано та прийняте нове рішення, яким позов задоволений частково, стягнуто з Громадської організації «Одеське товариство пенсіонерів» на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради неустойку за прострочення повернення об`єкта оренди в сумі 13 593,86 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 443,60 грн, а також витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 665,40 грн.
Судом апеляційної інстанції було встановлено обставини закінчення строку дії договору оренди №17/7 з урахуванням додаткового договору №17 від 11.03.2020 та припинення правовідносин між сторонами 31.12.2020, а також встановлено факт неповернення майна у вказаний в п.4.7 договору строк, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про підставність нарахування позивачем неустойки за користування приміщенням у порядку ч.2 ст.785 ЦК України.
Беручи до уваги те, що договір №17/7 припинив свою дію 31.12.2020, суд апеляційної інстанції вбачав, що в силу приписів частини першої статті 785 ЦК України обов`язок повернути орендоване нерухоме майно виник у відповідача у 15-денний термін, між тим суд встановив, що матеріали справи містять лист відповідача направлений Департаменту комунальної власності (отриманий позивачем 10.03.2021 вх. 01-14/1917), у якому Громадська організація «Одеське товариство пенсіонерів» повідомила позивача про повернення орендованого приміщення та просило прийняти останнє та скласти акт прийому – передачі.
З огляду на встановлені обставини та відсутність вини відповідача після 10.03.2021 щодо повернення орендованого приміщення, колегія суддів дійшла висновку, що саме з 16.01.2021 по 10.03.2021 позивач мав право нараховувати неустойку у розмірі подвійної плати за користування приміщенням за час прострочення, у зв`язку з чим колегія суддів, здійснивши перевірку нарахування позивачем неустойки за період з 16.01.2021 по 10.03.2021, дійшла висновку що до стягнення з відповідача підлягає неустойка у вигляді подвійної плати в сумі 13 593,86 грн.
Окрім того, у вересні 2022 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся з позовом до Громадської організації «Одеське товариство пенсіонерів», в якому просив усунути перешкоди у користуванні майном шляхом виселення Громадської організації «Одеське товариство пенсіонерів» з нежитлових підвальних приміщень загальною площею 108,2 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Базарна, 29. Позовні вимоги були мотивовані тим, що після закінчення договору оренди нежитлового приміщення, Громадська організація «Одеське товариство пенсіонерів» спірне нерухоме майно не повернула та продовжила ним користуватися.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 12.06.2023 у справі №916/2235/22, яке залишено без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 31.10.2023, позов задоволено, усунуто перешкоди у користуванні майном шляхом виселення Громадської організації «Одеське товариство пенсіонерів» з нежитлових підвальних приміщень площею 108,2 кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Базарна 29, на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, а також стягнуто з відповідача на користь позивача 2481,00 грн витрат зі сплати судового збору.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступні обставини, а саме: строк дії укладеного між сторонами договору №17/7 від 22.03.2002, з урахуванням додаткового договору №17 від 11.03.2020, сторонами визначено до 31.12.2020, а відтак, договір припинив дію з 01.01.2021 у зв`язку зі спливом строку, на який він був укладений; нежитлове підвальне приміщення загальною площею 108,2 кв.м, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Базарна, 29, було повернуто позивачу 26.10.2021, про що свідчить відповідний акт приймання-передачі б/н від 26.10.2021, який підписаний сторонами без зауважень; між тим, в подальшому Громадська організація «Одеське товариство пенсіонерів» знову отримала доступ до вищенаведених нежитлових приміщень підвалу та зайняла останні, що підтверджується актом обстеження б/н від 11.08.2022 та не заперечується відповідачем;
Враховуючи, що договір №17/7 від 22.03.2002 припинив свою дію у зв`язку з закінченням терміну, на який він був укладений, що свідчить про відсутність між сторонами договірних орендних правовідносин, беручи до уваги відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів пролонгації договірних відносин, що існували між сторонами до 31.12.2020, або доказів укладення нового договору на право користування спірним нерухомим майном, а також з огляду на те, що інших належних та допустимих доказів наявності правових підстав використання спірного майна відповідачем до суду не подано, що, в свою чергу, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення вимоги позивача щодо усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення відповідача з нежитлових приміщень підвалу.
Як вбачається з матеріалів справи, 30.08.2023 Приморським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було відкрито виконавче провадження № 72616306.
12.12.2025 старшим державним виконавцем Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Моргуном О.В. в межах виконавчого провадження № 72616306 був складений Акт державного виконавця при примусовому виконанні наказу Господарського суду Одеської області від 17.07.2023 у справі № 916/2235/22, яким засвідчено, що виходом за адресою: м. Одеса, вул. Базарна, 29 встановлено, що ГО «Одеське товариство пенсіонерів» звільнила приміщення та за зазначеною адресою знаходиться ГО «Громадсько-волонтерський рух Калина», яка займається виготовленням захисних сіток «Кікімор» на замовлення К2 ТРО.
Постановою державного виконавця від 12.12.2025 у ВП №72616306 щодо виконання наказу у справі №916/2235/22 від 19.07.2023 встановлено, що вимоги виконавчого документу виконані в повному обсязі, а виконавче провадження закінчено на підстав п. 9 ч. 1 ст. 39 ЗУ «про виконавче провадження».
В матеріалах справи наявний розрахунок неустойки за період з 27.10.2021 по 30.11.2025 на загальну суму 523066,56 грн. При цьому у вказаному розрахунку зазначено, що неустойка в сумі 13593,86 грн добровільно сплачена згідно з постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 30.10.2023 у справі № 916/2232/22.
Несплата відповідачем неустойки за несвоєчасне повернення об`єкта оренди по день фактичного звільнення об`єкту стала підставою для звернення позивача до господарського суду з відповідним позовом.

4. Норми права, з яких виходить господарський суд при ухваленні рішення.
За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За змістом ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
У відповідності до ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
У відповідності до приписів ст.546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язань може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Приписами ч.1 та 2 ст. 551 ЦК України унормовано, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
В силу вимог ст. 610, ч.2 ст. 615 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.
Водночас вимогами п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України передбачено, що одним із наслідків порушення зобов`язання є сплата неустойки.
Відповідно ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання (частина перша статті 614 ЦК України).
Згідно зі ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За змістом ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення, якщо інше не визначено законом або договором. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
За приписами ст.759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
Відповідно до ст. 761 ЦК України, право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.
За умовами ст.763 ЦК України, договір найму укладається на строк, встановлений договором.
Відповідно до положень ст.785 ЦК України, у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.
У відповідності до ч.2 ст.795 ЦК України, повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.

5. Висновки господарського суду за результатами вирішення спору.
Згідно із ст.129 Конституції України однією з засад судочинства є змагальність.
За змістом ст.13 Господарського процесуального кодексу України встановлений такий принцип господарського судочинства як змагальність сторін, згідно з яким судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Тобто, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності своєї правової позиції.
Укладений між сторонами договір оренди нежилого приміщення № 17/7 від 22.03.2002 з подальшими його змінами, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором найму (оренди), який підпадає під правове регулювання Глави 58 Цивільного кодексу України.
Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Судом встановлено, що додатковим договором від 11.03.2020 № 17 сторони продовжили термін дії договору до 31.12.2020 та були внесені зміни в частині розрахунку місячної орендної плати. Таким чином, договір оренди нежитлового приміщення №17/7 від 22.03.2002 припинив свою дію 31.12.2020.
Так, судом встановлено, що постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.07.2023 було скасовано рішення Господарського суду Одеської області від 21.03.2023 у справі № 916/2233/22 та прийняте нове рішення, яким позов задоволений частково, стягнуто з Громадської організації «Одеське товариство пенсіонерів» на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради неустойку за прострочення повернення об`єкта оренди в сумі 13 593,86 грн. Вказану неустойку було стягнуто за період з 16.01.2021 по 10.03.2021. 
В свою чергу, рішенням Господарського суду Одеської області від 12.06.2023 у справі №916/2235/22, яке залишено без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 31.10.2023, позов задоволено, усунуто перешкоди у користуванні майном шляхом виселення Громадської організації «Одеське товариство пенсіонерів» з нежитлових підвальних приміщень площею 108,2 кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Базарна 29, на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.
Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відтак, судом встановлено, що існують судові рішення, які мають преюдиційне значення для розгляду даної справи, а саме: у справі № 916/2233/22 та у справі № 916/2235/22.
З урахуванням положень ч. 4 ст. 75 ГПК України та висновків судів у справах №916/2233/22 та №916/2235/22 між тими самими сторонами щодо того самого договору, а також наявних матеріалів справи суд вважає встановленими обставини, що договір №17/7 від 22.03.2002 припинився 31.12.2020 у зв`язку зі спливом строку, на який він був укладений (з урахуванням минулих пролонгацій).
26.10.2021 сторонами підписано акт приймання-передачі, в якому було зазначено про повернення позивачу 26.10.2021 нежитлових підвальних приміщень загальною площею 108,20 кв.м, розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Базарна, 29. При цьому, з відповідача на користь позивача було стягнуто неустойку за прострочення повернення об`єкта оренди за договором №17/7 від 22.03.2002 у розмірі 13593,86 грн. за період 16.01.2021-10.03.2021.
В подальшому Громадська організація «Одеське товариство пенсіонерів» знову отримала доступ до вищенаведених нежитлових приміщень підвалу та зайняла останні, що підтверджується актом обстеження б/н від 11.08.2022 та не заперечувалось відповідачем.
Як було встановлено вище, рішенням Господарського суду Одеської області від 12.06.2023 у справі №916/2235/22, яке залишено без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 31.10.2023, усунуто перешкоди у користуванні майном шляхом виселення Громадської організації «Одеське товариство пенсіонерів» з нежитлових приміщень підвалу загальною площею 108,2 кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Базарна, 29, на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.
Суд зауважує, що одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Брумареску проти Румунії» №28342/95, п.61, ECHR 1999-VII).
Частиною 2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що обов`язковість врахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Враховуючи тотожний склад сторін у даній справі та справах № 916/2233/22 та № 916/2235/22, обставини, встановлені рішенням Господарського суду Одеської області від 12.06.2023, а також постановами Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.07.2023 та від 31.10.2023 що набрали законної сили, є преюдиційними для даної справи, встановленими та доказуванню не підлягають.
Щодо правомірності вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 523066,56 грн неустойки суд зазначає, що правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку, і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей 759, 762, 763 ЦК України, статей 283, 284, 286 ГК України. Із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за договором у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок - негайно повернути наймодавцеві річ. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 03.10.2023 у справі № 910/9438/20, від 11.07.2023 у справі № 916/1307/22, від 15.11.2022 у справі № 910/13166/21.
Після спливу строку дії договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19 та постановах Верховного Суду від 10.05.2023 у справі № 910/11692/20, від 11.07.2023 у справі № 916/1307/22, від 31.08.2021 у справі № 914/1050/20.
Невиконання наймачем передбаченого частиною першою статті 785 ЦК України обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі (у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі) у разі припинення договору є порушенням умов договору, що породжує у наймодавця право на застосування до наймача відповідно до частини другої статті 785 ЦК України такої форми майнової відповідальності, як неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 19.07.2023 у справі № 924/746/22, від 19.10.2021 у справі № 922/4268/20.
Судом у цій справі встановлено, що договір оренди №17/7 від 22.03.2002 припинений 31.12.2020, тому відповідно до умов договору орендар зобов`язаний був повернути орендоване майно і подальше користування орендарем нежитловим приміщенням вже мало позадоговірний характер. Водночас, відповідач не повернув об`єкт оренди добровільно, тому його було виселено шляхом проведення виконавчих дій.
Окремо, суд зазначає, що при здійсненні оцінки правомірності заявлених вимог про стягнення неустойки в порядку, передбаченому частиною другою статті 785 ЦК України, обов`язковим для суду є врахування обставин невиконання орендарем зобов`язання щодо неповернення майна в контексті його добросовісної поведінки як контрагента за договором оренди та її впливу на обставини неповернення майна орендодавцеві зі спливом строку дії орендних правовідносин. Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 24.10.2019 у справі №904/3315/18.
Отже, неустойка, стягнення якої передбачено ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і для притягнення наймача, який порушив зобов`язання, до такої відповідальності необхідна наявність його вини (умислу або необережності) відповідно до вимог ст. 614 Цивільного кодексу України (постанова Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 924/599/19, постанова Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19).
Відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України для застосування наслідків, передбачених ч. 2 ст. 785 цього Кодексу, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання. Тобто судам потрібно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав (постанова Верховного Суду від 20.03.2024 у справі №911/255/23, від 30.08.2019 у справі № 910/13695/18).
При цьому, умисел як форма вини включає елемент усвідомлення та наміру. Діяння особи вважаються такими, що вчинені з умислом, якщо вона усвідомлювала протиправність своєї поведінки та бажала або свідомо допускала настання шкоди (збитків). Вина у формі необережності має місце за відсутності у особи наміру завдати шкоди. При необережності особа не передбачала можливість настання шкідливих наслідків свого діяння, хоча могла та повинна була їх передбачити або легковажно (безпідставно) сподівалася на їх відвернення. В цей же час, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України).
До предмета доказування при вирішенні спорів щодо стягнення неустойки в порядку, передбаченому частиною другою статті 785 ЦК України, як подвійної плати за користування орендованим майном після спливу строку дії договору оренди або його розірвання належать обставини, пов`язані з невжиттям орендарем належних заходів щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди за наслідком припинення орендних правовідносин, за відсутності умов, які б перешкоджали орендарю вчасно повернути майно орендодавцю у визначений договором оренди строк; умисним ухиленням орендаря від обов`язку щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди; утриманням орендованого майна у володінні орендаря та перешкоджанням орендарем у доступі орендодавця до належного йому об`єкта оренди; відсутністю з боку орендодавця бездіяльності та невчиненням ним дій, спрямованих на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно від орендаря та оформити повернення наймачем орендованого майна.
При розгляді спорів про стягнення неустойки судам необхідно враховувати, що право наймодавця вимагати оплати неустойки відповідно до частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України та обов`язок наймача сплачувати таку неустойку зберігається до моменту повернення наймачем наймодавцю орендованого майна.
Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 31.01.2020 у справі №916/2724/18.
Оскільки відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження відсутності його вини в несвоєчасному поверненні орендодавцю орендованого за договором оренди нежитлового приміщення, вказане (з огляду на встановлену законом презумпцію вини порушника зобов`язання) дійсно свідчить про можливість застосування до орендаря наслідків, передбачених положеннями частини другої статті 785 ЦК України.
Так, судом встановлено, що 12.12.2025 старшим державним виконавцем Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Моргуном О.В. в межах виконавчого провадження № 72616306 був складений акт державного виконавця при примусовому виконанні наказу Господарського суду Одеської області від 17.07.2023 у справі № 916/2235/22, яким засвідчено, що виходом за адресою: м. Одеса, вул. Базарна, 29 встановлено, що ГО «Одеське товариство пенсіонерів» звільнила приміщення та за зазначеною адресою знаходиться ГО «Громадсько-волонтерський рух Калина», яка займається виготовленням захисних сіток «Кікімор» на замовлення К2 ТРО.
На підставі викладеного, постановою державного виконавця від 12.12.2025 у ВП №72616306 щодо виконання наказу у справі №916/2235/22 від 19.07.2023 встановлено, що вимоги виконавчого документу виконані в повному обсязі, а виконавче провадження закінчено на підстав п. 9 ч. 1 ст. 39 ЗУ «про виконавче провадження».
На переконання суду, звільнення відповідачем нежитлового приміщення від свого майна та передача його у користування іншій, сторонній особі (ГО «Громадсько-волонтерський рух Калина») не свідчить про належне виконання ним свого обов`язку щодо повернення орендованого майна. Матеріали цієї справи не містять жодних доказів того, що до обстеження нежитлового приміщення та складання державним виконавцем акту від 12.12.2025, відповідач повідомляв позивача про використання спірного приміщення іншою громадською організацією, яка займається виготовленням захисних сіток «Кікімор» на замовлення К2 ТРО.
З огляду на наявні матеріали справи, а також враховуючи припинення між сторонами договірних орендних відносин, суд зауважує, що відповідач своєчасно не повернув позивачеві орендоване майно за відсутності будь-яких правових підстав для продовження володіння та користуванням вказаним майном, при цьому у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження відсутності його вини в несвоєчасному поверненні орендодавцю спірного нерухомого майна комунальної форми власності, що, з огляду на встановлену законом презумпцію вини порушника зобов`язання, свідчить про можливість застосування до орендаря наслідків, передбачених положеннями частини другої статті 785 Цивільного кодексу України, а саме, покладення на нього обов`язку зі сплати неустойки.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19 квітня 2021 року у справі № 910/11131/19 (пункт 9.11) сформувала правовий висновок про те, що користування майном після припинення договору є таким, що здійснюється не відповідно до його умов (неправомірне користування майном), у зв`язку з чим вимога щодо орендної плати за користування майном за умовами договору, що припинився (у разі закінчення строку, на який його було укладено тощо), суперечить змісту правовідносин за договором найму (оренди) і регулятивним нормам Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.
Такі висновки Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду обґрунтовано тим, що зі закінченням строку договору найму (оренди), на який його було укладено, за наявності заперечень наймодавця щодо подальшого користування наймачем майном, договір є припиненим, що означає припинення дії (чинності) для сторін усіх його умов (пункт 9.7 постанови).
Тобто під час розрахунку суми неустойки за неправомірне користування майном неможливо розраховувати орендну плату, яка б мала бути сплачена за цей же період, оскільки такий розрахунок відбувається на підставі договору, який не діє в період неправомірного користування майном.
Для нарахування неустойки на підставі ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України слід використовувати розмір базової орендної ставки, аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 25.06.2019 по справі №916/1916/18.
Відтак, суд вважає, що передбачену приписами частини другої статті 785 ЦК України неустойку слід нараховувати в двократному розмірі орендної плати, яка підлягала б сплаті, якби договір оренди діяв, а тому правомірним є обчислення такої неустойки виходячи з розміру орендної плати, погодженого сторонами. Отже, при розрахунку неустойки на підставі ч.2 ст. 785 Цивільного кодексу України потрібно використовувати розмір базової орендної ставки в розмірі у розмірі 2934,65 грн, що розрахована на 01.01.2020 та є базовою ставкою орендної плати за місяць, оскільки сторони у додатковому договорі № 17 від 11.03.2020 чітко визначили період, на який встановлений розмір орендної плати у сумі 1 грн на рік за все приміщення, який вважався пільговим та тимчасовим.
Такий висновок суду зроблено з урахуванням правового висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 25.06.2019 у справі № 916/1916/18 та від 28.05.2021 у справі № 916/1665/20 і наразі підстави для відступу від нього відсутні.
Разом з тим, господарський суд приймає до уваги той факт, що постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.07.2023 у справі №916/2233/22 з відповідача було стягнуто неустойку за прострочення повернення об`єкта оренди за договором №17/7 від 22.03.2002 у розмірі 13593,86 грн за період 16.01.2021-10.03.2021. 
Перевіривши наданий позивачем до Господарського суду Одеської області розрахунок неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди за договором за період з 27.10.2021 по 30.11.2025 у розмірі 523066,56 грн, суд доходить висновку про його часткову обгрунтованість, з огляду на наступне.
Зокрема, до суми неустойки, нарахованої на підставі частини другої статті 785 Цивільного кодексу України, Департаментом комунальної власності Одеської міської ради було помилково включено податок на додану вартість.
Справляння податку на додану вартість регулюється розділом V «Податок на додану вартість» Податкового кодексу України, зокрема, у статті 185 останнього перелічені операції платників податку, що є об`єктом оподаткування. Заходи відповідальності за порушення господарських зобов`язань юридичною особою не віднесено законодавцем до об`єктів оподаткування.
Податковим кодексом України як спеціальним нормативним актом, що визначає питання щодо оподаткування, елементи податку, підстави для надання податкових пільг та порядок їх застосування, не регламентовано включення до бази оподаткування ПДВ заходів відповідальності за порушення господарських зобов`язань юридичною особою, а навпаки, прямо зазначено про те, що до складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені). При цьому для цілей оподаткування законодавцем не передбачено винятків щодо спеціальної неустойки, встановленої частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України.
Виходячи з системного аналізу пункту 9.1 статті 9, підпункту 14.1.179 пункту 14.1 статті 14, статті 180, статті 188 Податкового кодексу України, податок на додану вартість (ПДВ) – це загальнодержавний непрямий податок, який входить в ціну товарів (робіт, послуг) та сплачується покупцем (споживачем робіт, послуг), але його облік та перерахування до державного бюджету здійснює продавець (виробник, надавач послуг), тобто особа, що здійснює господарську діяльність (платник податку).
Основою для розрахунку ПДВ виступає додана вартість – новостворена підприємством вартість за рахунок його власних факторів виробництва (землі, капіталу, робочої сили, підприємництва тощо). Тобто додана вартість (Value Added) – це різниця між вартістю продукції, яку випускає підприємство, та вартістю засобів виробництва які ним використовуються; це вартість, яка додається в процесі виробництва товарів до вартості сировини, матеріалів, палива на кожній стадії руху товарів від виробника до споживача; це вартість послуги, яка надана юридичною особою до закупленої сировини та матеріалів своїми факторами виробництва; це чистий внесок фірми у створення товару.
З огляду на аналіз частини другої статті 785 Цивільного кодексу України, неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення її повернення, враховуючи природу її виникнення, не генерує додану вартість, оскільки не є товаром або послугою, її виникнення не пов`язане з впливом дій виробника/надавача послуг, розмір такої неустойки не залежить від вартості використаних продавцем/надавачем послуг сировини, інших товарів та додаткових послуг.
Неустойка, нарахована на підставі частини другої статті 785 Цивільного кодексу України, є спеціальною санкцією за порушення законодавства, вона не може бути об`єктом оподаткування податком на додану вартість в силу своєї правової природи як міри відповідальності.
Отже, при розрахунку розміру неустойки згідно з частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України за неповернення майна з оренди після припинення дії договору найму до її складу не включається податок на додану вартість, який мав би сплачуватися орендарем орендодавцю у випадку правомірного користування майном.
Саме такий правовий висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладено в постанові від 20.11.2020 у справі №916/1319/19.
Відтак включення позивачем до розрахунку неустойки, заявленої до стягнення у межах цієї справи, податку на додану вартість є необґрунтованим та не відповідає вимогам законодавства.
Суд також вбачає, що розрахунок неустойки, встановленої частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, Департаментом комунальної власності Одеської міської ради проведено з щомісячним коригуванням на індекс інфляції.
Суд з даного приводу зазначає, що розмір вищенаведеної неустойки повинен обчислюватися виходячи з розміру орендної плати, який існував на момент припинення договору оренди, а застосування індексу інфляції до орендної плати з метою визначення бази для розрахунку неустойки є неправильним і призводить до необґрунтованого збільшення її розміру. При цьому, у договорі оренди сторонами не було узгоджено, що після припинення договору орендар сплачує неустойку в розмірі подвійної орендної плати з урахуванням щомісячного індексу інфляції.
Відтак, враховуючи наведені положення законодавства можна дійти висновку про те, що з моменту припинення договору оренди та до часу повернення орендарем майна, орендодавець має право здійснити нарахування неустойки відповідно до положень частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України у розмірі подвійної плати за найм речі, тобто орендної плати.
При цьому розмір такої неустойки має розраховуватися виходячи із розміру орендної плати станом на день припинення договору оренди майна (аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 27.05.2025 у справі №904/8325/21).
Отже, суд виснує, що позивач невірно здійснив розрахунок неустойки, оскільки безпідставно до бази орендної плати, яка існувала станом на день припинення договору, додавав кожного місяця індекс інфляції, у зв`язку з чим виключенню з розрахунку передбаченої частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України неустойки підлягає також застосоване позивачем інфляційне збільшення ставки орендної плати.
Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги помилковість здійсненого позивачем розрахунку неустойки, в якому ним безпідставно включено щомісячний індекс інфляції і податок на додану вартість, судом здійснено власний розрахунок неустойки за період з 27.10.2021 по 30.11.2025, виходячи з розміру базової орендної ставки – 2934,65 грн, що розрахована на 01.01.2020 та є базовою ставкою орендної плати за місяць у спірних правовідносинах.
Таким чином, оскільки розмір неустойки становить подвійну орендну плату, у спірних правовідносинах остання за 49 повних місяців (листопад 2021 - листопад 2025) становить 287595,70 грн (2934,65 грн х 2 = 5869,30 грн х 49 місяців), а за період з 27.10.2021 по 31.10.2021 розмір неустойки становить 946,66 грн (2934,65 грн : 31 день х 5 х 2). Відтак, загальний розмір неустойки за період з 27.10.2021 по 30.11.2025 становить 288542,36 грн (946,66 + 287595,70), з огляду на що вимоги позивача в цій частині підлягають частковому задоволенню. У задоволенні решти вимог в сумі 234524,20 грн слід відмовити.
Водночас, суд враховує, що постановою Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2024 року у справі №910/14706/22 відступлено від правової позиції Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеної в раніше ухвалених постановах, зокрема, від 29.03.2018 у справі №914/730/17 та від 30.10.2019 у справі №924/80/19, щодо неможливості зменшення розміру неустойки, нарахованої за нормами ч.2 ст.785 Цивільного кодексу України, та виснувано, що санкція, передбачена частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, є неустойкою відповідно до визначення частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України в сукупності з частиною 2 статті 551 вказаного Кодексу (штрафною санкцією відповідно до визначення, наведеного у частини 1 статті 230 Господарського кодексу України в сукупності з частиною 3 статті 231 цього Кодексу). Тобто, санкція, передбачена частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, є різновидом неустойки (штрафної санкції), яка є законною неустойкою і застосовується у разі, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі. Отже, така неустойка, передбачена частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, може бути зменшена судом за правилами частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України.
Окрім того, суд враховує, що здійснюючи аналіз ст. 785 Цивільного кодексу України, а також ст. 551 Цивільного кодексу України, Верховний Суд неодноразово висновував, щовідповідно до ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України передбачено право наймодавця вимагати від наймача, у разі невиконання ним обов`язку щодо повернення речі, сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі. Ураховуючи положення чинного законодавства, можна дійти висновку, що санкція, передбачена ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, є неустойкою відповідно до визначення, наведеного у ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України в сукупності з ч. 2 ст. 551 цього Кодексу (штрафною санкцією відповідно до визначення, наведеного у ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України у сукупності з ч. 4 ст. 231 цього Кодексу). Таким чином, санкція, передбачена ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, є різновидом неустойки (штрафної санкції), яка є законною неустойкою і застосовується у разі, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі. Отже, така неустойка, передбачена ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, може бути зменшена судом за правилами ч.3 ст. 551 цього Кодексу. Схожі за змістом висновки викладено в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19, від 16.08.2024 у справі № 910/14706/22, постанові Верховного Суду від 13.05.2025 у справі № 922/3639/24 (див. постанову Верховного Суду від 26.08.2025 у справі № 916/4734/24, від 27.01.2026 у справі №916/5698/24).
Так, за ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Правовий аналіз зазначених приписів свідчить про те, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов та на розсуд суду.
Водночас, вирішуючи питання щодо можливості зменшення суми неустойки у цій справі, суд, виходячи із загальних засад, встановлених у статті 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, зазначає таке.
Так, при зменшенні розміру неустойки, суд бере до уваги інтереси сторін, що заслуговують на увагу, і оцінює співвідношення розміру заявленої до стягнення неустойки, зокрема, із розміром збитків позивача. Якщо порушення зобов`язання відповідачем не потягло за собою значні збитки для інших господарюючих суб`єктів, то суд може з урахуванням інтересів сторін зменшити розмір належної до сплати неустойки. При цьому як необхідність використання права на зменшення розміру штрафних санкцій, так і розмір, до якого вони підлягають зменшенню, закон відносить на розсуд суду.
Водночас, за своєю правовою природою штрафні санкції виконують стимулюючу функцію, спонукаючи боржника до належного виконання своїх зобов`язань під загрозою застосування до нього цього виду відповідальності та стягується в разі порушення такого зобов`язання. Отже, питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.
У пунктах 8.20- 8.25, 8.32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 сформульовано такі висновки щодо застосування положень статті 3, 551 Цивільного кодексу України:
« 8.20. Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.
8.21. Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
8.22. Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
8.23. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
8.24. Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549- 552 Цивільного кодексу України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 Цивільного кодексу України України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.
8.25. Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.
8.32. Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань».
При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 Цивільного кодексу України, тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.
Так, судова практика щодо застосування вказаних норм Цивільного кодексу України наразі є усталеною (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, Верховного Суду від 14.04.2021 у справі №923/587/20, від 01.10.2020 у справі №904/5610/19, від 02.12.2020 у справі №913/698/19, від 26.01.2021 у справі №922/4294/19, від 24.02.2021 у справі №924/633/20, від 03.03.2021 у справі №925/74/19, від 16.03.2021 у справі №910/3356/20, від 30.03.2021 у справі №902/538/18, від 19.01.2021 у справі №920/705/19, від 27.01.2021 у справі №910/16181/18, від 31.03.2020 у справі №910/8698/19, від 11.03.2020 у справі №910/16386/18, від 09.07.2020 у справі №916/39/19, від 08.10.2020 у справі №904/5645/19, від 14.04.2021 у справі №922/1716/20, від 13.04.2021 у справі №914/833/19, від 22.06.2021 у справі №920/456/17).
При зменшенні розміру неустойки, суд бере до уваги інтереси сторін, що заслуговують на увагу, і оцінює співвідношення розміру заявленої до стягнення неустойки, зокрема, із розміром збитків позивача. Якщо порушення зобов`язання відповідачем не потягло за собою значні збитки для інших господарюючих суб`єктів, то суд може з урахуванням інтересів сторін зменшити розмір належної до сплати неустойки. При цьому як необхідність використання права на зменшення розміру штрафних санкцій, так і розмір, до якого вони підлягають зменшенню, закон відносить на розсуд суду.
Водночас, за своєю правовою природою штрафні санкції виконують стимулюючу функцію, спонукаючи боржника до належного виконання своїх зобов`язань під загрозою застосування до нього цього виду відповідальності та стягується в разі порушення такого зобов`язання. Отже, питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.
При цьому, наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
При вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій (пені) суди також беруть до уваги як обставини, прямо визначені у ст. 551 Цивільного кодексу України, так і інші обставини, на які посилаються сторони і які мають бути доведені ними. Найчастіше судами враховуються такі обставини (постанови Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №916/3211/16, від 26.01.2021 у справі №922/4294/19, від 24.02.2021 у справі №924/633/20, від 16.03.2021 у справі №922/266/20): ступінь виконання зобов`язання боржником (співвідношення між сумою простроченого зобов`язання та загальною сумою зобов`язання); причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання; тривалість прострочення виконання; наслідки порушення зобов`язання для кредитора; поведінку боржника (системність порушення, чи навпаки - порушення з боку боржника мало винятковий характер; намагання/зусилля боржника погасити борг або погашення основної заборгованості на момент звернення до суду, намагання врегулювати спір в досудовому порядку, звернення з пропозиціями про реструктуризацію боргу до кредитора); поведінку кредитора; майновий стан кредитора та боржника (наявність збитків, заборгованості по виплаті заробітної плати); негативні наслідки стягнення неустойки з боржника, які можуть настати для нього та третіх осіб (трудового колективу, населення); ризики настання неплатоспроможності боржника; статус боржника, предмет діяльності боржника (забезпечення оборонних потреб, безпеки та здоров`я населення); майнові, а також інші інтереси сторін, які заслуговують на увагу.
Втім, закон не містить вичерпного переліку обставин, які можуть бути враховані судом при зменшенні розміру неустойки, тому боржник і кредитор мають право посилатися й на інші обставини, які мають довести, а суд оцінити при ухваленні рішення.
При цьому, суд не зобов`язаний встановлювати всі можливі обставини, які можуть вплинути на зменшення штрафних санкцій; це не входить в предмет доказування у справах про стягнення неустойки. Відповідно до принципу змагальності суд оцінює лише надані сторонами докази і наведені ними аргументи. Суд повинен належним чином мотивувати своє рішення про зменшення неустойки, із зазначенням того, які обставини ним враховані, якими доказами вони підтверджені, які аргументи сторін враховано, а які відхилено (статті 86, 236 - 238 Господарського процесуального кодексу України).
Таким чином, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
У постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду виснувала, що чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір; і обставини (їх сукупність), що є підставою для зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер. Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.
Наведені висновки узгоджуються з нормами закону, які регулюють можливість зменшення розміру штрафних санкцій та є засобом недопущення їх використання ані як засобу для отримання необґрунтованих доходів, ані як способу уникнути відповідальності. У питанні про зменшення розміру неустойки, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, суд щоразу виходить з конкретних обставин. Такий підхід є усталеним в судовій практиці, зокрема практиці Верховного Суду (постанови від 11.07.2023 у справі №914/3231/16, від 10.08.2023 у справі №910/8725/22, від 26.09.2023 у справі №910/22026/21, від 02.11.2023 у справі №910/13000/22, від 07.11.2023 у справі №924/215/23, від 09.11.2023 у справі №902/919/22).
Так, за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені ст. 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) та з дотриманням правил ст.ст. 86, 210 Господарського процесуального кодексу України на власний розсуд та за внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки. Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до ст.ст. 86, 210 Господарського процесуального кодексу України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу; на встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин; умови конкретних правовідносин; наявність/відсутність наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії (див. постанову Верховного Суду від 03.12.2024 у справі № 904/872/24).
Окрім того, Верховний Суд неодноразово зазначав, що застосоване у ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України словосполучення «суд має право» та «може бути зменшений за рішенням суду» свідчить про те, що саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення. Водночас вирішення цих питань як правило не відноситься до повноважень Верховного Суду, завдання якого полягає лише у перевірці правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи (див. постанови Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18, від 12.02.2020 у справі № 916/2259/18, від 24.02.2020 у справі № 917/686/19, від 26.02.2020 у справі № 922/1608/19, від 15.04.2020 у справі № 922/1607/19, від 04.10.2021 у справі № 922/3436/20, від 10.11.2022 у справі № 910/15705/21, від 01.02.2023 у справі № 914/3203/21, від 22.05.2024 у справі № 911/95/20).
Також суд зауважує, що відповідач не звертався до суду із клопотанням про зменшення розміру неустойки, проте, на підставі частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, частини першої статті 233 Господарського кодексу України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд має право зменшити розмір неустойки (штрафу, пені) до її розумного розміру, в тому числі, і з власної ініціативи (такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №925/577/21).
Вирішуючи питання щодо необхідності зменшення суми неустойки у цій справі суд враховує те, що відповідач за своєю організаційно-правовою формою є громадською організацією, яка, в тому числі, здійснює діяльність з надання послуг догляду із забезпеченням проживання для осіб похилого віку та інвалідів та надання соціальної допомоги без забезпечення проживання. 
Крім того, суд враховує, що актом державного виконавця від 12.12.2025 встановлено відсутність у приміщенні боржника чи належного йому майна.
Водночас, у наведеному акті державного виконавця встановлено факт відсутності боржника в орендованому приміщенні без зазначення дати виселення. Складання державним виконавцем відповідного акту 12.12.2025 не свідчить про звільнення відповідачем вказаного приміщення саме у цю дату, а не раніше. При цьому позивач не довів суду неможливість вчинення відповідних виконавчих дій з моменту набрання чинності рішенням суду у справі №916/2235/25 (з 31.10.2023), відкриття відповідного виконавчого провадження (30.08.2023) та до 12.12.2025. Матеріали справи також не містять жодного повідомлення з боку позивача щодо необхідності звільнення відповідачем орендованого приміщення як після закінчення строку дії договору, так і після винесення судом рішення щодо виселення, зокрема й у період з 27.10.2021 до 12.12.2025, за який позивач просить суд стягнути з відповідача неустойку. 
Суду також не надано доказів, що підтверджують можливість здачі приміщення в оренду іншій особі у разі його своєчасного звільнення відповідачем.
Отже, акт державного виконавця від 12.12.2025 підтверджує факти виконання вимог виконавчого провадження у повному обсязі, однак не встановлює фактичного використання відповідачем об`єкта оренди до цієї дати чи отримання ним будь-якої економічної вигоди, а матеріали справи не містять доказів вчинення позивачем активних дій, спрямованих на невідкладне прийняття майна після набрання рішенням суду законної сили.
Окремо суд бере до уваги, що постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.07.2023 у справі № 916/2233/22, зокрема, стягнуто з Громадської організації «Одеське товариство пенсіонерів» на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради неустойку у розмірі 13593,86 грн за період з 16.01.2021 до 10.03.2021, тобто, подвійну орендну плату.
Між тим, як убачається з матеріалів справи, позивачем не доведено завдання йому реальних збитків унаслідок несвоєчасного повернення приміщення у спірний період, а також не надано доказів наявності реальної можливості передачі цього майна в оренду іншій особі, у разі його своєчасного звільнення відповідачем, та отримання відповідного доходу. При цьому, подвійна плата нараховується, виходячи з розміру базової орендної ставки – 2934,65 грн, що розрахована на 01.01.2020 та є базовою ставкою орендної плати за місяць, тобто, будь-яких збитків у позивача не виникло. Отже, доказів, що свідчили б про погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності чи завдання позивачу збитків в результаті дій відповідача, матеріали справи не містять.
З урахуванням викладеного у сукупності, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 ЦК України, суд з огляду на наведені положення законодавства та правові висновки Верховного Суду, застосовуючи принципи справедливості, добросовісності, розумності, враховуючи статус відповідача як неприбуткової громадської організації та значний розмір встановленої до стягнення неустойки, що створює надмірний тягар для громадської організації та не відповідає правовому призначенню неустойки, з метою забезпечення балансу інтересів сторін, суд дійшов висновку щодо можливості зменшення розміру неустойки на 50% - до 144271,18 грн.
За цих обставин, суд виснує щодо необхідності зменшення розміру штрафної санкції у виді неустойки, що підлягає стягненню з відповідача, до 144271,18 грн, що є реалізацією наданих суду законом дискреційних повноважень та відповідає вимогам частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України. При цьому, таке зменшення суд вважає адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем свого обов`язку з повернення орендованого майна, оптимальним балансом інтересів сторін у спорі, що запобігатиме настанню для них негативних наслідків, узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення, та є засобом недопущення використання неустойки ані як інструменту позивача для отримання безпідставних доходів, ані як способу відповідача уникнути відповідальності.
Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.
Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
За приписами ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v.Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v.Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року) (рішення Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України»).
Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до Громадської організації «Одеське товариство пенсіонерів» слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача неустойку в сумі 144271,18 грн.
При розподілі господарських витрат суд виходить з положень пункту 2 частини першої статті 129 Господарського процесуального кодексу України, згідно із якими судовий збір покладається, зокрема, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
У п. 4.3. постанови від 21.02.2013 № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI господарського процесуального кодексу України» пленум Вищого господарського суду України роз`яснив, що у разі коли господарський суд зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.
З врахуванням викладеного, витрати позивача зі сплати судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, при цьому зменшення судом суми неустойки не вплинуло на розрахунок суми судового збору. Крім цього, суд також враховує, що позов Департаментом у цій справі був поданий в електронній формі, а тому з урахуванням вищевикладеного та враховуючи положення ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 3462,51 грн. 
Керуючись ст.ст. 2, 13, 76, 79, 86, 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -
ВИРІШИВ:

1. Позов – задовольнити частково.
2. Стягнути з Громадської організації «Одеське товариство пенсіонерів» (вул. Базарна, № 29, м. Одеса, 65048, код ЄДРПОУ 20986894) на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (вул. Артилерійська, № 1, м. Одеса, 65039, код ЄДРПОУ 26302595) неустойку за прострочення повернення об`єкта оренди в розмірі 144 271 (сто сорок чотири тисячі двісті сімдесят одна) грн 18 коп та витрати на оплату судового збору в розмірі 3 462 (три тисячі чотириста шістдесят дві) грн 51 коп.
3. В решті позовних вимог – відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.241 ГПК України.
Наказ видати відповідно до ст.327 ГПК України.
Повне рішення складено 24 серпня 2026 р.

Суддя О.В. Цісельський