ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/11328/25 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Бужак Н.П.
Суддів: Кобаля М.І., Файдюка В.В.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2025 року, суддя Гаврилюк В. О., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання незаконним рішення та зобов`язання вчинити дії,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, в якому просила:
- визнати незаконним рішення Головного управління Пенсійного Фонду України в Івано-Франківській від 13 серпня 2025 року №2324550002753 про відмову у призначенні пенсії громадянці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку із не включенням до її страхового стажу періоду роботи із 01 жовтня 1991 року по 07 червня 1993 року;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Івано-Франківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 05 серпня 2025 року про призначення їй пенсії, із врахуванням при цьому до її стажу періоду роботи із 01 жовтня 1991 року по 07 червня 1993 року, який відображено у архівних довідках від 22.07.2024 №128, від 22.07.2024 №128/1 і довідці про заробітну плату від 26.07.2024 №07-05-07.
В обґрунтування позовних вимог представник позивачки зазначив, що у позивачки наявні всі документи, які підтверджують необхідний обсяг стажу для призначення пенсії, при цьому законодавство за будь яких обставин покладало обов`язок належного ведення (заповнення) трудових книжок на відповідну посадову особу але не на працівника, на ім`я якого видана така книжка.
Відповідно до ухвали від 14 жовтня 2025 року Черкаського окружного адміністративного суду розгляд справи здійснено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2025 року позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 13 серпня 2025 року №2324550002753 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період її роботи з 01.10.1991 по 07.06.1993 та повторно розглянути її заяву від 05.08.2025 із доданими матеріалами та прийняти рішення за наслідками розгляду заяви з урахуванням висновків суду у мотивувальній частині цього рішення.
У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.
В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_2 , 05.08.2025 звернулась до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком.
Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області у порядку екстериторіальності прийняло рішення від 13 серпня 2025 року №2324550002753 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону №1058, зазначивши про не зарахування до страхового стажу, згідно відомостей трудової книжки НОМЕР_1 від 28.07.1982, періоду роботи з 01 жовтня 1991 року по 17 червня 1993 року, оскільки запис скріплено нечітким відтиском печатки (неможливо ідентифікувати назву підприємства). Наказ про звільнення відсутній. До страхового стажу не зараховано період роботи згідно довідок про заробітну плату від 22.07.2024 №128/1 та від 26.07.2024 №07-05-14, оскільки відповідно до актів зустрічної звірки прізвище, ім`я та частково по-батькові не відповідає паспортним даним позивачки. 
Рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області позивачка вважає незаконним, а тому звернулась в суд з цим позовом.
Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли у справі, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Згідно ч. ч. 2, 4 ст. 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до ст. 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях, кооперативах незалежно від використання форм власності та господарювання, незалежно від характеру й тривалості роботи і перерв.
Згідно статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктами 1, 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі - Порядок №637) передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до пункту 18 Порядку №637 за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.
За даними трудової книжки серії НОМЕР_1 від 28.07.1982 суд встановив, що 01 жовтня 1991 року позивачка прийнята на посаду у Чигиринську шкіргалантерейну фабрику на підставі наказу №112 від 30.09.1991 (запис №11) та звільнена 07.06.1993 на підставі наказу №38а від 07.06.1993 (запис №14). Вказані записи скріплено підписом посадової особи роботодавця та його печаткою.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідач не зарахував вказаний період роботи позивачки до її страхового стажу, оскільки запис про звільнення з роботи завірено нечітким відтиском печатки (неможливо ідентифікувати назву підприємства).
Колегія суддів враховує сталу практику Верховного Суду, зокрема у постанові від 24 травня 2018 року у справі №490/12392/16-а Верховний Суд висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Крім того, згідно п.п. 2.3, 2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20 липня 1974 року №162 (чинної у період роботи позивачки у спірний період), усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
У випадку виявлення неправильних чи неточних записів відомостей про роботу виправлення здійснюються адміністрацією підприємства, де був внесений відповідний запис.
Аналіз вказаних положень вказує на те, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на відповідальну особу підприємства, установи, організації.
Разом з тим, як убачається із копії трудової книжки позивачки, записи про спірний період роботи містять підстави їх внесення, скріплені підписом посадової особи роботодавця та його печаткою та не викликають у суду обґрунтованого сумніву у їх достовірності.
Крім того, робота позивачки у період із 01.10.1991 по 07.06.1993 помічником вихователя у дитячій установі (дошкільному закладі) "Сонечко" (структурному підрозділі Чигиринської шкіргалантерейної фабрики, починаючи 19.08.1992 - орендній виробничо-торговій фірмі "Елена", з 01.11.1992 - переданий у розпорядження Чигиринської міської ради народних депутатів) підтверджуються:
- записами №12-13 трудової книжки НОМЕР_1 ;
- архівною довідкою від 22.07.2024 №128;
- архівної довідкою від 22.07.2024 №128/1;
- довідкою про заробітну плату для обчислення пенсії від 26.07.2024 №07-05-14.
Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, позивачка не може бути позбавлена права на пенсійне забезпечення через неналежну організацію ведення обліку трудової книжки роботодавцем, а вказаний період має бути зарахований до страхового стажу позивачки.
Окрім того, відповідно до архівної довідки трудового архіву Чигиринської міської ради від 01.09.2025 №10 та листа виконавчого комітету Чигиринської міської ради від 28.08.2025 №3784/02-32/1, інші працівники жіночої статі на прізвище " ОСОБА_1 " чи " ОСОБА_1 ", ім`я " ОСОБА_1 ", по батькові " ОСОБА_1 " чи " ОСОБА_1 " чи інші особи із аналогічними чи близькими до анкетних даних позивачки, у період із 01.10.1991 до 07.06.1993 у дитячій установі "Сонечно" не працювали.
З урахуванням вищевикладеного та досліджених доказів, які підтверджують роботу позивачки у період із 01.10.1991 по 07.06.1993, суд вірно не прийняв до уваги доводи відповідача щодо невідповідності прізвища та по батькові позивачки у довідці від 26.07.2024 №07-05-14. У свою чергу архівна довідка від 22.07.2024 №128/1 жодних невідповідностей у паспортних даних позивачки не містить.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно визнав протиправним рішення Головного управління Пенсійного Фонду України в Івано-Франківській області від 13 серпня 2025 року №2324550002753 та зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (як орган, який прийняв протиправне рішення) зарахувати до страхового стажу позивачки період її роботи з 01.10.1991 по 07.06.1993 і повторно розглянути заяву від 05.08.2025 із доданими матеріалами та прийняти рішення за наслідками розгляду заяви з урахуванням висновків суду у мотивувальній частині цього рішення.
Відповідно до ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи вчинені (прийняті) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
За змістом ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.
При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2025 року.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2025 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк, визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Кобаль М.І.

Файдюк В.В.