ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

08 липня 2026 року
м. Київ

справа № 205/9826/23
провадження № 61-3226св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Златова Наталя Анатоліївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіна Ліана Леонідівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Скиби Віталія Володимировича, на постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 лютого 2026 року у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Городничої В. С., Красвітної Т. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус) Златова Н. А., приватний нотаріус Вдовіна Л. Л., про скасування рішень державних реєстраторів, визнання договору недійсним та витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що на підставі договору дарування від 05 серпня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Лобуренко І. О., йому належить домоволодіння АДРЕСА_1 , яке розташоване на земельній ділянці, площею 1 000,00 кв. м, яка належить йому на праві приватної власності.
11 вересня 2007 року між ним та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») було укладено кредитний договір № 11212884000, за яким банк надав йому кредит у розмірі 19 400,00 доларів США. На забезпечення виконання умов кредитного договору між ним та банком у цей самий день, 11 вересня 2007 року, укладено договір іпотеки № 11211884000/1, за яким він передав банку в іпотеку нерухоме майно, а саме вищевказане домоволодіння та земельну ділянку.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2011 року з нього та поручителя - ОСОБА_5 , було солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 146 986,10 грн. На виконання судового рішення видано виконавчий лист № 2-4751/10, який пред`явлено до примусового виконання до Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції (далі - відділ ДВС), виконавче провадження за яким відкрито постановою державного виконавця від 23 травня 2011 року. 
21 липня 2011 року державним виконавцем складено акт опису майна (домоволодіння), яке передано йому на зберігання. 05 вересня 2011 року суб`єктом оціночної діяльності проведена оцінка вартості майна та складено висновок про вартість майна, яка склала 62 190,00 грн.
28 листопада 2011 року між відділом ДВС і приватним підприємством «Нива-В. Ш.» (далі - ПП «Нива-В. Ш.») укладено договір № 0411298 про надання послуг із реалізації арештованого майна (будинок та земельна ділянка). 
29 грудня 2011 року на прилюдних торгах відбувся продаж арештованого нерухомого майна (будинок та земельна ділянка) за ціною 62 200,00 грн, за результатами яких переможцем визнано ОСОБА_2 , про що складено протокол № 0411298-1 щодо реалізації арештованого нерухомого майна. 
24 січня 2012 року складено акт державного виконавця про проведення прилюдних торгів (аукціону) по реалізації арештованого майна (будинок та земельна ділянка), а 30 січня 2012 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про придбання арештованого майна, посвідчене приватним нотаріусом Златовою Н. А., зареєстроване в реєстрі за номером 1127.
Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2013 року у справі № 422/8276/12 скасовано рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2013 року та визнано недійсними прилюдні торги, оформлені протоколом від 29 грудня 2011 року № 0411296, проведені філією 04 ПП «Нива-В. Ш.» 29 грудня 2011 року про реалізацію домоволодіння та присадибної земельної ділянки АДРЕСА_1 . Визнано недійсним акт відділу ДВС від 24 січня 2012 року № 2319/8 про проведення прилюдних торгів по реалізації домоволодіння та вищевказаної належної йому присадибної земельної ділянки. Вказане судове рішення залишено без змін після його перегляду в касаційному порядку.
03 січня 2019 року ОСОБА_2 отримала у приватного нотаріуса Златової Н. А. дублікат свідоцтва про придбання нерухомого майна із прилюдних торгів та зареєструвала за собою право власності на земельну ділянку.
03 березня 2023 року державним реєстратором здійснено вилучення запису про іпотеку земельної ділянки. ОСОБА_6 у цей самий день, 03 березня 2023 року, подарувала земельну ділянку ОСОБА_4 , хоча, на його думку, не мала права розпоряджатися нею. При цьому ОСОБА_4 на момент вчинення правочину був неповнолітнім.
Позивач указував, що земельна ділянка не вибувала з його фактичного користування, хоча у відповідних реєстрах двічі змінювався її власник. Він увесь час користувався земельною ділянкою, сплачував за це земельний податок. 
Із цих підстав уважав, що вищевказане рішення державного реєстратора від 03 січня 2019 року про реєстрацію права власності на земельну ділянку за ОСОБА_2 є незаконним, а тому його слід скасувати. Як наслідок, договір дарування земельної ділянки від 03 березня 2023 року, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , є недійсним, так як ОСОБА_2 не мала права розпоряджатися спірною земельною ділянкою, а відповідне рішення державного реєстратора про реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на земельну ділянку підлягає скасуванню. 
Крім того, наявні правові підстави для витребування земельної ділянки із незаконного володіння ОСОБА_4 , який є недобросовісним набувачем, на його користь (статті 387, 388 ЦК України), так як спірне майно вибуло з його володіння незаконно. При цьому вказаний вище договір дарування від 03 березня 2023 року укладений між ОСОБА_2 (мати) і неповнолітнім сином - ОСОБА_4 , за згодою батька останнього - ОСОБА_3 . Тобто як батьки останнього набувача, так і ОСОБА_4 були обізнаними з усіма обставинами щодо спірного майна. 
У спірних правовідносинах порушено принцип єдності юридичної долі землі та розташованого на ній будинку. ОСОБА_2 не мала права дарувати ОСОБА_4 землю без будівлі, яка на ній знаходиться.
З урахуванням наведено, ОСОБА_1 просив суд:
- скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Златової Н. А., від 03 січня 2019 року про реєстрацію права власності на земельну ділянку, площею 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 1210100000:08:825:0070, за ОСОБА_2 ; 
- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 03 березня 2023 року, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Вдовіною Л. Л., зареєстрований в реєстрі за номером 393; 
- скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Вдовіної Л. Л., про реєстрацію за ОСОБА_4 права власності земельної ділянки, кадастровий № 1210100000:08:825:0070, площею 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
- витребувати із володіння ОСОБА_4 на його користь вищевказану земельну ділянку;
- вирішити питання понесених ним судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Рішенням Новокодацького районного суду міста Дніпра від 13 травня 2025 року у складі судді Приходченко О. С. позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, площею 0,1000 га, кадастровий номер 1210100000:08:825:0070, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , від 03 березня 2023 року, посвідчений приватним нотаріусом Вдовіною Л. Л. і зареєстрований в реєстрі за номером 393, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 .
Скасовано рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Златової Н. А., від 03 січня 2019 року № 44952764 про реєстрацію права власності за ОСОБА_7 на земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер 1210100000:08:825:0070, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Скасовано рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Вдовіної Л. Л., від 03 березня 2023 року № 66647500 про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер 1210100000:08:825:0070, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Витребувано від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер 1210100000:08:825:0070, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат у частині судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірне майно на праві власності належало позивачеві та вибуло з його власності поза його волею на підставі недійсного правочину - електронних торгів, які оформлені протоколом від 29 грудня 2011 року № 0411296 із реалізації арештованого майна (домоволодіння та присадибна земельна ділянка). Цей правочин не може створювати будь-яких правових наслідків, його недійсність встановлена в судовому порядку (справа № 422/8276/12 за позовом ОСОБА_1 до філії 04 ПП «Нива - В. Ш.», ОСОБА_8 , відділу ДВС, треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання недійсними висновку з незалежної оцінки майна, прилюдних торгів, протоколу про проведення торгів, акта про проведення торгів, визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця).
Із цих підстав обґрунтованими є доводи позивача щодо недійсності оспорюваного ним договору дарування земельної ділянки від 03 березня 2023 року, а рішення державних реєстраторів про реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку, як за ОСОБА_7 , так і в подальшому за ОСОБА_4 підлягають скасуванню.
Оскільки спірне майно вибувало із власності позивача поза його волею, через дії осіб, з якими він не перебував у зобов`язальних відносинах, тому він має право на витребування свого майна, а саме земельної ділянки, із чужого незаконного володіння останнього набувача майна (статті 387, 388 ЦК України).
При цьому ОСОБА_9 та ОСОБА_4 є недобросовісними набувачами спірного майна, так як земельна ділянка належала на праві власності ОСОБА_1 й вибула з його власності поза його волею за результатом проведення прилюдних торгів, які в подальшому визнано недійсними в судовому порядку. Договір дарування земельної ділянки, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 , не відповідає ознакам дійсності правочину. Більше того, відповідачі у справі є близькими родичами, їм були відомі обставини, пов`язані зі спірним майном, а також інформація щодо наявності інших судових спорів щодо нерухомого майна позивача.
Районний суд зазначив про відсутність правових підстав для застосування позовної давності у спірних правовідносинах, про що просив ОСОБА_4 , так як вона переривалася у зв`язку з розглядом інших судових справ, зокрема: № 422/8276/12 за позовом ОСОБА_1 до філії 04 ПП «Нива - В. Ш.», ОСОБА_8 , відділу ДВС, треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання недійсними висновку з незалежної оцінки майна, прилюдних торгів, протоколу про проведення торгів, акта про проведення торгів, визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця; № 205/2568/19 за позовом ОСОБА_7 до товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект»), треті особи: приватний нотаріус Лопата О. О., ОСОБА_3 , про скасування запису про обтяження та вилучення заборони з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Крім того, оспорюваний договір дарування укладено між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 у березні 2023 року, а позов подано у вересні 2023 року. Тому позовну давність не пропущено.
Суд першої інстанції вказав, що вимоги ОСОБА_3 , тобто відповідача, про стягнення з державного бюджету коштів, сплачених за придбання земельної ділянки на прилюдних торгах, робіт, виконаних на земельній ділянці, а також інфляційних втрат не можуть бути вирішені у межах цієї справи, оскільки між позивачем і відповідачами оплатних договорів не було укладено, а відомості про отримувача коштів, сплачених ОСОБА_6 за придбання спірної земельної ділянки на прилюдних торгах, відсутні. При цьому у матеріалах справи відсутні докази про те, що ОСОБА_3 наділений повноваженнями представляти інтереси ОСОБА_9 у цій справі.
Суд першої інстанції застосував відповідні норми ЦК України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», урахував судову практику Верховного Суду, зокрема, щодо застосування статей 387, 388 ЦК України. 
Розподіл судових витрат здійснено з урахуванням статті 141 ЦПК України.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 лютого 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено.
Рішення Новокодацького районного суду міста Дніпра від 13 травня 2025 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову 
ОСОБА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 16 001,40 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що районний суд дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , так як ОСОБА_2 придбала спірне нерухоме майна, зокрема земельну ділянку, за процедурою реалізації майна на прилюдних торгах, а тому відсутні підстави вважати, що ОСОБА_2 , а в подальшому ОСОБА_4 , якому була подарована спірна земельна ділянка, є недобросовісними набувачами.
Апеляційний суд урахував, що віндикаційний імунітет передбачений законодавцем для майна, проданого чи переданого в порядку виконання судового рішення й ним досягається охорона прав добросовісної особи, яка набула майно, що було відчужене чи передане на виконання судового рішення, а також стабільність цивільного обороту. Якщо майно продається чи передається на виконання судового рішення, то таке рішення набрало законної сили. Виконання судового рішення відбувається відповідно до закону про виконавче провадження. Відчужувачем є не власник майна (оскільки майно продається не по волі власника), а особа, уповноважена державою, виконавець. Саме тому публічна складова відчуження (передання) майна власника має вирішальне значення і свідчить про те, що існують підстави для такого відчуження (передання), та, як наслідок, є підстави для набуття права власності на майно, відчужене чи передане в процесі виконання судового рішення.
Тобто ОСОБА_2 і ОСОБА_4 є добросовісними набувачами земельної ділянки.
ОСОБА_2 , як учасник прилюдних торгів, діяла в умовах довіри 
до законності дій держави в особі її органу - відділу ДВС. Вона не може здійснювати перевірку процедури виконавчого провадження. Вирішення цих питань віднесено виключно до компетенції державного виконавця. Крім того, сам по собі факт визнання торгів такими, що їх проведено з порушеннями, не може автоматично характеризувати набувача майна як недобросовісного.
Суд апеляційної інстанції застосував відповідні норми ЦК України, статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 
(далі - Конвенція), відповідну прецедентну практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) та судову практику Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду щодо права особи на мирне володіння майном, а також щодо віндикаційного імунітету. Апеляційний суд дослідив добросовісність останнього набувача майна та критерії законності втручання у право власності останнього набувача.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її надходження до Верховного Суду

У березні 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Скиба В. В., звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 лютого 2026 року, в якій просить оскаржуване судове рішення скасувати, рішення районного суду залишити в силі.
Підставами касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; судом належним чином 
не досліджено зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 3, 
4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2026 року відкрито касаційне провадження 
у справі. Витребувано справу з суду першої інстанції. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу, надано строк для його подання.
У квітні 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 22 червня 2026 року справу призначено до судового розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвокат Скиби В. В., мотивована тим, що суд апеляційної інстанції зробив помилкові висновки по суті спору, 
не встановив усі обставини у справі, не надав правову оцінку поданим сторонами доказам, невірно застосував норми матеріального права. 
Нерухоме майно (домоволодіння та земельна ділянка) на праві приватної власності належало позивачеві та вибуло з його власності поза його волею на підставі правочину - електронних торгів, які не створюють правових наслідків, так як їх визнано недійсними в судовому порядку (справа № 422/8276/12).
Оскільки земельна ділянка вибула із власності позивача поза його волею, тому він має право на витребування свого майна із чужого незаконного володіння останнього набувача майна, тобто від  ОСОБА_4 , незалежно від його добросовісності. 
Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Апеляційний суд помилково не застосував указану норму права.
Оскільки спірне майно набуто останнім набувачем -  ОСОБА_4 , безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, тобто у ОСОБА_2 , тому позивач, як власник майна, має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Суд першої інстанції зробив вірні висновки по суті вирішення спору. Суд апеляційної інстанції безпідставно втрутився у право позивача на мирне володіння майном, порушив принцип мирного володіння майном, закріплений у статті 1 Першого протоколу до Конвенції, який стосується не лише останнього добросовісного набувача майна, а й законного власника. 
Посилається на відповідну судову практику Великої Палати Верховного Суду 
та Верховного Суду, яку, на думку заявника касаційної скарги, не враховано апеляційним судом.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У квітні 2026 до Верховного Суду надійшли заперечення на касаційну скаргу 
від ОСОБА_3 (по суті відзив на касаційну скаргу), в яких зазначається, 
що доводи касаційної скарги є необґрунтованими, апеляційний суд правильно застосував норми права й зробив вірні висновки по суті вирішення спору. 
При цьому суд апеляційної інстанції застосував релевантну судову практику Верховного Суду. Відповідачі не можуть нести відповідальність за дії державних органів при виконанні судових рішень, такий підхід не відповідає принципу справедливості. 
Крім того, позивач пропустив позовну давність, про що зазначалося як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підставі договору дарування домоволодіння від 05 серпня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Лобуренко І. Ю. і зареєстрованого в реєстрі 
за номером 1839, ОСОБА_1 належить домоволодіння 

АДРЕСА_2 , право власності на яке зареєстровано у встановленому законом порядку.
Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА 
№ 830808, виданого 14 грудня 2005 року, земельна ділянка, площею 0,1000 га, кадастровий номер 1210100000:08:825:0070, яка розташована за адресою: 
АДРЕСА_1 , на праві власності належить ОСОБА_1 .
На підставі акту про проведення прилюдних торгів (аукціону) по реалізації арештованого майна від 24 січня 2012 року, затвердженого начальником відділу ДВС, 13 січня 2012 року приватним нотаріусом Златовою Н. А. видано 
ОСОБА_6 дублікат свідоцтва, яке зареєстровано за реєстровим номером 31.
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2013 року 
у справі № 422/8276/12 за позовом ОСОБА_1 до філії 04 ПП «Нива - В. Ш.», ОСОБА_8 , відділу ДВС, треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання недійсними висновку з незалежної оцінки майна, прилюдних торгів, протоколу 
про проведення торгів, акту про проведення торгів, визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця скасовано рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2013 року і визнано недійсними прилюдні торги, оформлені протоколом від 29 грудня 2011 року № 0411296, проведені філією ПП «Нива - В. Ш.» 29 грудня 2011 року, про реалізацію домоволодіння 
та присадибної земельної ділянки 
АДРЕСА_1 , належної ОСОБА_1 . Визнано недійсним акт відділу ДВС від 24 січня 2012 року про проведення прилюдних торгів по реалізації домоволодіння та присадибної земельної ділянки 
АДРЕСА_1 , належної ОСОБА_1 .
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 грудня 2013 року вищевказане рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2013 року залишено без змін (а. с. 19-21, т. 1).
16 липня 2014 року між ТОВ «Кей-Колект» і ОСОБА_1 було укладено договір № 11212884000/734888 про припинення зобов`язання переданням відступного, 
за умовами якого припиняються всі та кожне із зобов`язань, визначені кредитним договором від 11 вересня 2007 року № 11212884000 та договором іпотеки 
від 11 вересня 2007 року № 11212884000/1, а сам кредитний договір вважається таким, що припинив свою дію.
Рішенням ТОВ «Кей-Колект» від 16 липня 2014 року ОСОБА_1 було анульовано кредитну заборгованість за кредитним договором від 11 вересня 2007 року 
№ 11212884000 у розмірі 17 890,22 доларів США.
На підставі договору дарування земельної ділянки від 03 березня 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Вдовіною Л. Л. і зареєстрованого в реєстрі 
за номером 393, ОСОБА_9 подарувала своєму неповнолітньому 
синові - ОСОБА_4 , земельну ділянку, загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 1210100000:08:825:0070, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Постановою Верховного Суду від 21 травня 2024 року у справі № 205/2568/19 
за позовом ОСОБА_7 до ТОВ «Кей-Колект», треті особи: приватний нотаріус 
Лопата О. О., ОСОБА_3 , про скасування запису про обтяження та вилучення заборони з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно касаційну скаргу 
ОСОБА_3 і ОСОБА_4 залишено без задоволення, постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року, якою відмовлено у задоволенні вищевказаного позову, залишено без змін. 

Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій 
статті 389 ЦПК України. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника  ОСОБА_1 - адвоката Скиби В. В., задоволенню не підлягає. 

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права 
із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних 
або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні 
та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася 
до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно 
до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода 
на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує 
при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно з частинами першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. 
При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, 
що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо 
не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, 
а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також 
на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив 
на порушника.
Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені 
у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися 
до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права 
та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, 
що встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання 
або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який 
є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження 
№ 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження 
№ 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження 
№ 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження 
№ 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження 
№ 12-84гс20 та інших).
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод 
чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.
При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або 
є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу 
не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову 
в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі 
№ 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі 
№ 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)).
У справі, яка переглядається Верховним Судом, ОСОБА_1 звернувся до суду 
з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Златова Н. А., приватний нотаріус Вдовіна Л. Л., про скасування рішень державних реєстраторів, визнання договору недійсним та витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння.
Позивач посилався на те, що спірна земельна ділянка вибувала із його володіння поза його волею: спочатку титульним власником земельної ділянки стала ОСОБА_2 за наслідками реалізації майна на прилюдних торгах, які визнано недійсними в судовому порядку, а в подальшому вона подарувала земельну ділянку своєму сину - ОСОБА_4 . 
ОСОБА_1 уважав, що відповідні рішення державного реєстратора 
про реєстрацію права власності на земельну ділянку за ОСОБА_2 
та за ОСОБА_4 є незаконним, а договір дарування земельної ділянки, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , є недійсним.
Крім того, позивач уважав, що наявні правові підстави для витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 (статті 387, 
388 ЦК України).
У позові позивач посилався на те, що останній набувач земельної ділянки 
є недобросовісним набувачем. 
У касаційній скарзі позивач указує, що останній набувач земельної ділянки 
є добросовісним, проте вказане, за фактичних обставин цієї справи, на думку заявника касаційної скарги, не перешкоджає йому витребувати земельну ділянку 
від такого набувача.
Суд першої інстанції задовольнив позов ОСОБА_1 . Суд апеляційної інстанції скасував указане рішення районного суду і відмовив у задоволенні позову, виходячи з добросовісності як ОСОБА_2 , так і останнього набувача - 
ОСОБА_4 .
Верховний Суд погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції.
Верховний Суд ураховує, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 
ЦК України). Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у визначених у законі випадках (частина перша статті 388 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2023 року у справі 
№ 373/326/17 (провадження № 14-201цс21), пославшись на свою сталу 
та сформовану судову практику, вказала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності 
на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений.
У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.
У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, 
а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду 
є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Можливість власника реалізувати його право витребувати майно 
від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, 
на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник 
має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках 
(частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).
Власник, з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право,
не є ефективним способом захисту права власника.
Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).
У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження 
№ 12-148гс19) Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, згідно 
з якими власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна.
Схожі за змістом правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) та багатьох інших.
Така судова практика є сталою, відмінність залежить лише від доказування 
й фактичних обставин конкретної справи.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Тобто за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, з якою позивач не перебуває у договірних відносинах, тоді правомірному та ефективному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна.
Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження 
№ 14-256цс18, пункт 98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі 
№ 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 22 червня 2021 року 
у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) та інших.
У справі, яка переглядається Верховним Судом, вирішальне правове значення 
має оцінка добросовісності/недобросовісності набувача майна. 
Саме це питання досліджувалося апеляційним судом і на цих доводах ґрунтується касаційна скарга.
Верховний Суд ураховує, що правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно 
в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати 
це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником 
або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника 
або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника 
або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 
У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати 
про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна 
(див.: пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16, провадження № 12-122гс18).
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, 
чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, 
або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності 
на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу 
для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;
3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, 
не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, провадження № 12-35гс21).
Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться 
у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати 
про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним 
від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, провадження № 12-127гс19).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі 
№ 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) зазначено, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, 
що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства 
та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо 
на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, 
які застосовуються, та метою, якої прагнуть.
Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає 
на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 
ЦК України.
Отже, як уже зазначалося, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. 
Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно.
На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року 
у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 01 квітня 2020 року у справі 
№ 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 02 листопада 2021 року у справі 
№ 925/1351/19).
Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/ недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном.
У пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року 
у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зазначено, що скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення (постанова від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц, провадження 
№ 14-203цс19). Однак у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) конкретизовані аналогічні висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1193цс15, та висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19). Означена конкретизація полягала, зокрема, у тому, що скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, 
що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені 
на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, 
що виникли, змінились чи припинились на підставі відповідного рішення.
Крім того, розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку 
про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року 
у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави 
та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див.: пункт 58 постанови Великої Палати від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц, провадження № 14-190цс20).
Суд апеляційної інстанції встановив фактичні обставини у справі, зокрема, щодо придбання ОСОБА_2 спірного нерухомого майна за процедурою реалізації майна на прилюдних торгах і зробив вірні висновки про відсутність підстав уважати, що ОСОБА_2 , а в подальшому і ОСОБА_4 , якому була подарована спірна земельна ділянка, є недобросовісними набувачами.
ОСОБА_2 , як учасник прилюдних торгів, діяла в умовах довіри 
до законності дій державного виконавця, вона не може здійснювати контроль 
за виконавчими діями та процедурою реалізації майна на торгах. Вирішення 
цих питань віднесено до компетенції державного виконавця. 
Крім того, сам по собі факт визнання торгів такими, що проведено з порушеннями, не може автоматично характеризувати набувача майна як недобросовісного.
У постанові Верховного Суду від 18 вересня 2025 року у cправі № 922/82/20 вказано, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга статті 388 ЦК України). Це положення ґрунтується на авторитеті держави і суду 
та слугує забезпеченню стабільності цивільного обороту. Учасник прилюдних торгів діє в умовах довіри до законності дій держави в особі виконавчої служби 
і не зобов`язаний здійснювати ревізію виконавчого провадження. Добросовісність набувача презюмується, тобто набувач вважатиметься добросовісним, доки не буде доведено протилежного. Сам по собі факт визнання торгів такими, що проведені 
з порушенням, не може автоматично характеризувати набувача майна 
як недобросовісного.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 листопада 2021 року у справі 
№ 925/1351/19 вказала, що при оцінці добросовісності/недобросовісності набувача майна необхідно враховувати, що прилюдні торги у межах здійснення виконавчого провадження мають виступати найбезпечнішим способом набуття майна, публічна процедура реалізації якого гарантує невідворотність результатів торгів 
та «юридичне очищення» майна, придбаного у такий спосіб. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а тому втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною 
та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.
На вказаному наголошено у постанові Верховного Суду від 11 лютого 2026 року 
у справі № 917/1500/18(917/1513/24).
У постанові Верховного Суду у складі Судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 18 вересня 2025 року у справі № 922/82/20 зазначено таке: «… перевірити відсутність заборон та обмежень можуть саме державний виконавець та організатор торгів, а не їх учасник, який до того ж не має відповідних можливостей (зокрема, не має права знайомитися з матеріалами виконавчого провадження тощо).
Особа при купівлі майна має діяти обачно. Однак проста необачність не може виключати добросовісності особи, яка набуває майно через процедури, покликані упевнити її в правомірності відчуження. Торги в порядку виконання судового рішення якраз і належать до числа таких процедур. Наслідки від помилок державних органів не можуть перекладатися на приватних осіб і безумовно свідчити про недобросовісність особи, яка придбала майно на торгах. Інший підхід нівелював би принцип правової визначеності та стабільності цивільного обороту, ставлячи добросовісного учасника обігу в залежність від дій організаторів торгів, які не перебувають під його контролем та покладав би невиправданий тягар на такого учасника.
До подібного висновку дійшов і Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25ервня 2025 року у справі  № 638/17112/21. Так, колегія суддів зазначила, що завдяки "віндикаційному імунітету", який передбачений парламентом для майна, проданого чи переданого в порядку виконання судового рішення, досягається охорона прав добросовісної особи, яка набула майно, що було відчужене чи передане на виконання судового рішення, і стабільність цивільного обороту. Якщо майно продається чи передається на виконання судового рішення, то таке рішення набрало законної сили. Виконання судового рішення відбувається відповідно до закону про виконавче провадження. Відчужувачем є не власник майна (оскільки майно продається не по волі власника), а особа, уповноважена державою, виконавець. Саме тому публічна складова відчуження (передання) майна власника має вирішальне значення і свідчить про те, що існують підстави для такого відчуження (передання), та, як наслідок, є підстави для набуття права власності на майно, відчужене чи передане в процесі виконання судового рішення.
…. З огляду на вищевикладене, а також встановлені у цій справі обставини щодо придбання відповідачем-3 спірного нерухомого майна за процедурою реалізації майна на торгах, відсутні підстави вважати, що відповідач-3 і згодом відповідач-4 є недобросовісними набувачами, що підставно встановлено судами попередніх інстанцій у справі, яка переглядається. В іншому разі буде порушено частину другу статті 388 ЦК України, а також європейські стандарти "правомірності втручання у право власності", що недопустимо. Судова палата також зазначає і те, що при вирішенні цього спору судами попередніх інстанцій було взято до уваги, що судовими рішеннями у справах № 820/779/17, № 922/3711/17 легітимізується правове становище відповідачів щодо предмета спору (див., зокрема, принцип "res judicata" - остаточне рішення повноважного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін спору і не може бути поставлене під сумнів)». 
У справі, яка переглядається Верховним Судом, суд апеляційної інстанції застосував вищевказані норми матеріального права, врахував наведену судову практику Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду і здійснив належну перевірку добросовісності/недобросовісності набувача (набувачів). 
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_1 , надав правову оцінку обставинам вибуття спірного майна із власності позивача та набуття ОСОБА_2 , а в подальшому ОСОБА_4 права власності на спірне майно 
в контексті їх добросовісності.
Встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_4 є добросовісними набувачами спірного майна.
Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи 
у задоволенні позову ОСОБА_1 , здійснив оцінку пропорційності втручання 
у право останнього набувача на мирне володіння майном, а також надав оцінку тягарю, що буде покладений на нього таким втручанням, з чим Верховний Суд погоджується.
Апеляційний суд правильно врахував, що витребування у відповідача спірного майна зумовить непропорційне втручання у його право власності.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про неможливість витребування спірного майна від останнього набувача, оскільки витребування майна в добросовісного набувача, за фактичних обставин даної справи, матиме наслідком покладення на добросовісного набувача індивідуального й надмірного тягаря, що призведе до порушення статті 1 Першого протоколу 
до Конвенції.
При цьому суд апеляційної інстанції, в контексті відповідних норм національного 
та міжнародного законодавства, що регулюють питання мирного володіння майном, обґрунтовано зазначив про те, що такі висновки відповідають вимозі справедливості судового розгляду, яка повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Апеляційний суд застосував статтю 1 Першого протоколу до Конвенції, прецедентну судову практику ЄСПЛ щодо її застосування та оцінки судом пропорційності такого заходу, як витребування майна у добросовісного набувача.
Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, вони у межах доводів касаційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, судом під час розгляду справи не допущено порушень процесуального закону, які призвели 
або могли призвести до неправильного вирішення справи, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині.
Апеляційний суд проаналізував добросовісність дій відповідачів і критерії правомірності втручання у право мирного володіння майном та встановив нелегітимність мети у вигляді безоплатного позбавлення майна останнього набувача.
У цьому випадку втручання у право ОСОБА_4 порушить справедливий баланс інтересів, оскільки можливі наслідки вилучення (витребування) нерухомого майна не переважають дотримання прав власника, який законно набув у власність майно.
Зазначені висновки апеляційного суду є мотивовані, з посиланням на дослідження трискладового тесту, який відповідає прецедентній практиці ЄСПЛ. Зокрема, положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. 
Зокрема, у практиці ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які потрібно оцінювати 
на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує таке втручання легітимну мету; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним такій меті.
Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.
Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення загального («суспільного», «публічного») інтересу, яким може бути, зокрема, інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Крім того, Європейський суд з прав людини також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства може становити суспільний (загальний) інтерес (рішення від 02 листопада 2004 у справі «Tregubenko v. Ukraine», заява № 61333/00, пункт 54).
Ураховуючи викладене, обґрунтованим є висновок про неможливість витребування нерухомого майна у відповідача, оскільки задоволення позову про витребування майна у цій справі матиме наслідком покладення на добросовісного набувача індивідуального й надмірного тягаря, що призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність.
У справі, яка переглядається Верховним Судом, оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено за належної перевірки добросовісності набувача. Суд апеляційної інстанції вірно застосував статті 387, 388 ЦК України, положення 
статті 1 Першого Протоколу до Конвенції.
Доводи касаційної скарги у цій частині є безпідставними, а тому вони відхиляються Верховним Судом.
Зроблені судом апеляційної інстанції висновки узгоджуються з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), застосовані правові позиції є релевантними, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині. 
У кожній справі суд виходить з конкретних обставин та доказової бази 
з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 04 березня 2026 року у справі № 754/58/22 (провадження № 61-13976св25), від 29 травня 
2026 року у справі № 207/1532/17 (провадження № 61-14134св24) та інших.
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду 
по суті вирішення спору, а вказане не може бути правовою підставою 
для скасування постанови суду апеляційної інстанції.
Таким чином, висновки суду апеляційної інстанції у межах доводів касаційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, судом під час розгляду справи 
не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
У силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом апеляційної інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення 
є мотивованими.
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути 
підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції, оскільки вони 
не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення.

Щодо судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржуване судове 
рішення - без змін, розподіл судових витрат Верховим Судом не здійснюється. 

Керуючись статтями 400, 401, 402, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Скиби Віталія Володимировича, залишити без задоволення. 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 лютого 2026 року залишити 
без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, 
є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник 
Судді: І. Ю. Гулейков
Г. В. Коломієць 
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк