ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА _01054, _м.Київ, _вул.Б.Хмельницького,44-В, _тел. _(044) _334-68-95, _E-mail: _inbox@ki.arbitr.gov.ua
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
06.07.2026 | Справа № 910/4384/24
За позовом ОСОБА_1 
до громадської організації "ФЕДЕРАЦІЯ ВЕЛОСИПЕДНОГО СПОРТУ УКРАЇНИ"
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача
1) ОСОБА_2 ,
2) ОСОБА_3 
про визнання недійсним наказу
Суддя Сташків Р.Б.
Секретар судового засідання Гарашко Т.В.
Представники сторін:
від позивача - Дацко Ю.В,
від відповідача - Раєцький А.О.,
від третьої особи-1 - не з`явився.
від третьої особи-2 - Король Д.В. 

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до господарського суду міста Києва із позовом до громадської організації "ФЕДЕРАЦІЯ ВЕЛОСИПЕДНОГО СПОРТУ УКРАЇНИ" (далі - відповідач) про визнання недійсним та скасування наказу.
Позовні вимоги мотивовані наявністю підстав для визнання недійсним та скасування наказу відповідача "Про поновлення на посаді" від 15.09.2022 № 5, оскільки такий наказ був прийнятий особою, яка не займала виборної посади президента відповідача станом на 15.09.2022.
18.06.2025 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про зміну предмету позову, в якій позивач просив вилучити позовну вимогу про скасування спірного наказу і вважати позовні вимоги у справі № 910/4384/24 викладеними у такій редакції: "визнати недійсним наказ № 5 Президента Громадської організації "Федерація велосипедного спорту України" "Про поновлення на посаді" від 15.09.2022 ".
Господарський суд міста Києва у підготовчому засіданні протокольною ухвалою від 23.06.2025 постановив прийняти заяву позивача про зміну предмету позову.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.09.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.12.2025, у позові відмовлено повністю.
Постановою Верховного Суду від 05.03.2026 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Господарського суду міста Києва від 01.09.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.12.2025 у справі №910/4384/24 скасовано, справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
Справу прийнято на новий розгляд ухвалою від 25.03.2026, підготовче судове засідання призначено на 22.04.2026.
Позивач вважає, що спірний наказ був прийнятий особою, яка не займала виборної посади Президента громадської організації "Федерації велосипедного спорту України" станом на 15.09.2022, оскільки станом на цю дату саме він займав посаду Президента ФВСУ згідно з рішенням позачергової Конференції ГО ФВСУ від 20.08.2019. Позивач вказує, що наказ є таким, що порушує його право на управління ГО ФВСУ як члена ФВСУ та як особи, яка займала посаду Президента ФВСУ та не відповідає вимогам законодавства України та Статуту ГО ФВСУ. 
Відповідач вважає, що обов`язковість судового рішення не дає права будь-якій фізичній особі (яка не має легітимного статусу керівника) діяти від імені підприємства та підписувати накази. Отже, обов`язок виконати рішення суду мав ОСОБА_1 , як дійсний Президент ФВСУ. Самоправне видання наказу ОСОБА_3 є втручанням у виключну компетенцію ОСОБА_1 , що прямо порушує його права на управління юридичною особою.
ОСОБА_3 заперечуючи проти позову зазначає, що спірний наказ було прийнято на виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 11.09.2020 у справі №757/9647/20-ц яке в подальшому залишено без змін постановою Верховного Суду від 27.07.2022 та набрало законної сили, а тому підстави визнання такого наказу недійсним відсутні. Та зазначив, що станом на день прийняття спірного наказу, Президентом ГО ФВСУ був ОСОБА_3 , який у разі невиконання такого рішення міг нести кримінальну відповідальність. 
31.03.2026 від третьої особи-2 надійшли додаткові письмові пояснення по справі.
14.04.2026 від відповідача також надійшли письмові пояснення по справі.
У судовому засіданні 22.04.2026 суд відклав підготовче судове засідання на 06.05.2026.
06.05.2026 від третьої особи-2 надійшло клопотання про залишення позову без розгляду через неявку представника позивача у підготовче судове засідання та ненадання жодних пояснень на новому розгляді справи.
06.05.2026 протокольною ухвалою суд закрив підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті на 10.06.2026.
У судовому засіданні 10.06.2026 було оголошено перерву до 06.07.2026.
01.07.2026 надійшов письмовий виступ у дебатах від позивача.
У судовому засіданні 01.07.2026 представник позивача вимоги позову підтримав повністю, просив позов задовольнити, представник відповідача надав свої пояснення, представник третьої особи-2 заперечував проти позову.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення представників сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд 
ВСТАНОВИВ:
Згідно з пунктом 1.1 статуту Громадської організації "Федерація велосипедного спорту України" (далі- Статут) (тут і далі по тексту в редакції від 02 листопада 2016 року) Громадська організація "Федерація велосипедного спорту України" (далі - Федерація) є всеукраїнською громадською організацією спортивної спрямованості, яка об`єднує спортсменів, тренерів, суддів, інших фахівців в досягненні мети і завдань, передбачених цим статутом.
Федерація діє на засадах добровільності, спільності інтересів, рівноправності її членів (учасників), самоврядування, законності та гласності, обов`язковості виконання рішень, прийнятих згідно зі статутом (пункт 1.2 Статуту).
Відповідно до пункту 5.1 Статуту органами управління Федерації є: Конференція; Президія; Президент; Перший віце-президент; Дирекція; Ревізійна комісія. 
Президент Федерації очолює Федерацію в період між Конференціями і здійснює поточне керівництво всіма напрямками її діяльності протягом строку, встановленого цим статутом, та відповідно до своїх повноважень (підпункт 5.4.1 пункту 5.4 Статуту).
За змістом підпункту 5.4.6 пункту 5.4 Статуту Президент Федерації має невід`ємну сукупність прав та обов`язків, зокрема здійснює керівництво діяльністю Федерації; підписує офіційну документацію від імені Федерації; видає накази, розпорядження, інструкції та інші документи, обов`язкові для виконання; призначає на посаду Генерального секретаря Федерації; вирішує інші питання поточної діяльності Федерації. 
20.07.2018 Конференція Федерації велосипедного спорту України на позачерговому засіданні прийняла рішення, оформлене протоколом № 7, про обрання на посаду президента Федерації ОСОБА_3 терміном на 4 роки, обрання на посаду першого віце-президента Федерації ОСОБА_1.
20.08.2019 Конференція Федерації на позачерговому засіданні прийняла рішення, оформлене протоколом № 3, про визнання роботи ОСОБА_3 як президента Федерації незадовільною та про припинення його повноважень з 20 серпня 2019 року відповідно до частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України; про обрання Президентом Федерації ОСОБА_1 з 21 серпня 2019 року на громадських засадах.
Печерський районний суд міста Києва рішенням від 22 вересня 2020 року у справі № 757/230/20-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року, задовольнив позов ОСОБА_3 : визнав неправомірним та скасував рішення позачергової Конференції Федерації велосипедного спорту України від 20 серпня 2019 року, оформлене протоколом № 3.
На підставі цих ухвалених у справі №757/230/20-ц судових рішень 27.06.2022 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань були внесенні зміни до відомостей про керівника Федерації (реєстраційний запис № 1000709950013020930), тобто в реєстрі був відновлений запис про ОСОБА_3 як Президента Федерації. 
Верховний Суд постановою від 25.01.2023 у справі № 757/230/20-ц скасував рішення Печерського районного суду міста Києва від 22.09.2020 та постанову Київського апеляційного суду від 02.11.2021, закрив провадження у справі, роз`яснив, що розгляд справи відноситься до юрисдикції господарського суду, а ухвалою від 15 лютого 2023 року передав справу № 757/230/20-ц до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду.
Господарський суд міста Києва рішенням від 25.07.2023 у справі №757/230/20, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.11.2023, відмовив у задоволенні позову повністю, а Верховний Суд постановою від 04.04.2024 залишив без змін зазначені постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.11.2023 та рішення Господарського суду міста Києва від 25.07.2023.
Печерський районний суд міста Києва рішенням від 11.09.2020 у справі №757/9647/20-ц за позовом ОСОБА_2 до Федерації про визнання звільнення протиправним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості по заробітній платі позовні вимоги задовольнив частково та, зокрема, визнав наказ № 20/09/19 від 20 вересня 2019 року про звільнення ОСОБА_2 з посади генерального секретаря Федерації протиправним та поновив ОСОБА_2 на вказаній посаді. 
Зазначене рішення Печерського районного суду міста Києва від 11.09.2020 у справі № 757/9647/20-ц набрало законної сили 27.07.2022. 
15.09.2022 ОСОБА_3 як Президент Федерації на виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 11.09.2020 у справі №757/9647/20-ц видав наказ № 5 про поновлення ОСОБА_2 на посаді генерального секретаря Федерації з 11.09.2020 (далі - спірний наказ).
19.04.2023 Президент Федерації ОСОБА_1 видав наказ №4, яким припинив повноваження ОСОБА_2 на посаді генерального секретаря Федерації з 19 квітня 2023 року та призначив на цю посаду ОСОБА_5 з 20 квітня 2023 року. 
10.04.2024 ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Громадської організації "Федерація велосипедного спорту України", в якому з урахуванням заяви про зміну предмету позову, що надійшла до Господарського суду міста Києва 18.06.2025 та була прийнята судом в підготовчому засіданні 23.06.2025, просив визнати недійсним наказ №5 Президента Громадської організації "Федерація велосипедного спорту України" "Про поновлення на посаді" від 15 вересня 2022 року".
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний наказ не відповідає вимогам законодавства України та статуту Федерації, оскільки був виданий неуповноваженою особою - ОСОБА_3 , який станом на дату видачі наказу не займав виборну посаду Президента Федерації велосипедного спорту України, спірний наказ порушує право позивача ( ОСОБА_1 ) на управління Федерацією, як особи, котра займала посаду Президента Федерації станом на дату видачі спірного наказу.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.09.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.12.2025, у позові відмовлено повністю.
Постановою Верховного Суду від 05.03.2026 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Господарського суду міста Києва від 01.09.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.12.2025 у справі №910/4384/24 скасовано, справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
Скасовуючи судове рішення Верховний Суд зауважив наступне:
«Місцевий господарський суд не встановив з достовірністю обставини того, чи мав ОСОБА_3 станом на дату видачі спірного наказу повноваження керівника Федерації, а обмежився лише висновком про те, що спірний наказ був виданий не в порядку реалізації повноважень Президента Федерації про призначення генерального секретаря Федерації, а в порядку виконання судового рішення. 
… місцевий господарський суд не врахував те, що видача наказів, пов`язаних з діяльністю юридичної особи, у тому числі і на виконання судового рішення, є дією, яку керівник юридичної особи вчиняє в межах своїх повноважень, а за змістом положень статуту Федерації до компетенції Президента Федерації належить вирішення питання призначення на посаду Генерального секретаря Федерації, а також вирішення інших питань поточної діяльності Федерації, у межах яких вирішується і питання поновлення особи на певній посаді згідно з судовим рішенням. 
Місцевий господарський суд залишив поза увагою доводи позивача про те, що спірний наказ порушує його право на управління Федерацією, як особи, яка станом на дату видачі спірного наказу займала посаду Президента Федерації, не дослідив їх та взагалі не досліджував і не встановлював обставини, які були наведені позивачем в якості підстав позову, а саме: обставини видачі спірного наказу неуповноваженою особою та обставини відсутності у ОСОБА_3 повноважень Президента Федерації станом на дату видачі спірного наказу».
Судом взято до уваги, що Верховний Суд у постановах від 18.02.2025 у справі №910/6213/23 та від 10.04.2025 у справі №910/14396/22, як і суди попередніх інстанцій у цій справі, вважав, що відомості у ЄДР щодо ОСОБА_3 як керівника Федерації у період з 27.06.2022 до 23.12.2022 є недостовірними.
Так, Верховний Суд у постановах від 18.02.2025 у справі №910/6213/23 та від 10.04.2025 у справі №910/14396/22 зазначив таке:
Суд відхиляє доводи скаржника про те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували статті 89, 97 Цивільного кодексу України, пункт 13 частини 2 статті 9, частину 1 статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" та дійшли невірного висновку, що ОСОБА_3 на момент прийняття спірного рішення не був керівником Федерації, враховуючи рішення Печерського районного суду м. Києва від 22.09.2020 у справі № 757/230/20, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 02.11.2021, та відомості з Єдиного державного реєстру щодо ОСОБА_3 як керівника Федерації у період з 27.06.2022 по 23.12.2022, з огляду на таке.
Так, як зазначалось вище та встановлено судами попередніх інстанцій, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22.09.2020 у справі № 757/230/20, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 02.11.2021, позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано неправомірним та скасовано рішення позачергової Конференції Федерації велосипедного спорту України від 20.08.2019, оформлене протоколом № 3.
Однак, у подальшому постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.01.2023 у справі № 757/230/20 рішення Печерського районного суду міста Києва від 22.09.2020 та постанову Київського апеляційного суду від 02.11.2021 скасовано. Провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Федерації велосипедного спорту України про визнання неправомірними та скасування рішень позачергової Конференції Федерації велосипедного спорту України закрито.
Враховуючи викладене, рішення Печерського районного суду м. Києва від 22.09.2020 та постанова Київського апеляційного суду від 02.11.2021 у справі № 757/230/20, не породжують жодних правових наслідків з моменту їх ухвалення.
Як наслідок, відомості у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань внесені на підставі вказаних судових рішень щодо ОСОБА_3 як керівника Федерації у період з 27.06.2022 по 23.12.2022 є недостовірними.
Суд зазначає, що у даному випадку, у розумінні приписів частини 5 статті 89 Цивільного кодексу України та частин 1-4 статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" у їх сукупності, ОСОБА_3 не може посилатись на обставини внесених відомостей до Єдиного державного реєстру, оскільки такі відомості є недостовірними, про що знав ОСОБА_3 як сторона (позивач) справи № 757/230/20, в якій Верховним Судом прийнято постанову від 25.01.2023.
Обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 75 ГПК України).
Таким чином факт того, що ОСОБА_3 неправомірно займав посаду Президента громадської організації "Федерації велосипедного спорту України" станом на 15.09.2022 вже було встановлено у рішеннях суду у справах № 910/6213/23, № 910/14396/22, № 910/11743/22. А отже, ОСОБА_3 не мав права видавати спірний наказ. 
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна сторона має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 ЦК України. Під порушенням розуміється такий стан суб`єктивного права, за яким воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права, пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
До інших способів судового захисту цивільних прав чи інтересів можна віднести способи, які не охоплюються переліком їх у ст. 16 ЦК, що визначені окремими законами та договорами або застосування яких випливає із загальних положень про судовий захист.
Частинами 1, 2 ст.5 ГПК України визначено, що, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, необхідно зважати й на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У п.145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.
Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Таким чином, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет міжнародного договору за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права для вирішення конкретного спору.
У даній справі для визнання обраного позивачем способу захисту належним необхідна наявність таких обставин:
1) права і законні інтереси позивача безпосередньо порушені оспорюваним наказом;
2) у результаті визнання наказу недійсним права та інтереси позивача будуть відновлені.
Частиною 2 ст. 4 ГПК України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Позивач цим позовом просить відновити його порушене право на управління громадською організацією.
Право на управління організацією це законна можливість або сукупність повноважень, які дозволяють приймати управлінські рішення, формувати стратегію, розпоряджатися ресурсами та організовувати діяльність підприємства чи установи відповідно до її статуту та чинного законодавства.
Суд підтверджує, що права позивача на управління громадською організацією "ФЕДЕРАЦІЯ ВЕЛОСИПЕДНОГО СПОРТУ УКРАЇНИ" дійсно були порушені ОСОБА_3 шляхом видачі ним спірного наказу, однак скасування цим рішенням спірного наказу ніяким чином не відновить це порушене право, враховуючи, що фактично позивачем станом на сьогодні не втрачено право на управляння громадською організацією, а тому скасувавши спірний наказ це не породить жодних нових прав чи обов`язків для позивача, зважаючи також на те, що позивач звільнив з посади ОСОБА_2 , якого ОСОБА_3 призначив на посаду спірним наказом на виконання рішення суду.
У зв`язку із наведеним вище, суд не вбачає підстав для задоволення позову. 
На підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.
Керуючись ст. ст. 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд 

ВИРІШИВ:
У позові відмовити повністю.
Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.
Повний текст рішення складено 23.07.2026.

Суддя Р.Б. Сташків