Справа № 521/13875/19
Провадження №2/521/21/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2026 року місто Одеса

Хаджибейський районний суд міста Одеси в складі:
головуючий суддя – Плавич І.В.,
секретар судового засідання – Положенцева Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Бичіхіна Ольга Юріївна, про визнання договору довічного утримання недійсним, встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності та відшкодування вартості майна, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, просить договір довічного утримання, укладений 20 вересня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бичіхіною О.Ю., реєстровий №852, визнати недійсним з моменту його укладення.
Встановити факт прийняття ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_1 , спадщини після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 : квартири АДРЕСА_1 , що складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 16,3 кв. м., окремої кухні, коридору, санвузла, вбудованої шафи, балкону.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_1 , право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , квартири АДРЕСА_1 , що складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 16,3 кв. м., окремої кухні, коридору, санвузла, вбудованої шафи, балкону.
Зобов`язати ОСОБА_2 відшкодувати вартість привласненого рухомого майна померлого ОСОБА_3 , яке належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_1 , за заповітом від 07 жовтня 2013 року, сукупна вартість якого становить 100000,00 грн.
Стягнути з відповідача судові витрати.
Вимоги обгрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер рідний дядько позивачки – ОСОБА_3 , 1939 року народження, про що свідчить актовий запис про смерть №2433 від 02 березня 2015 року та свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 .
З листа Комунальної установи «Центр первинно медико – санітарної допомоги №16» від 23 березня 2015 року №232 вбачається, що ОСОБА_3 знаходився під наглядом лікарів з 2010 року з діагнозом «ІХС. Стенокардія напруги 2 ФК. Гіпертонічна хвороба 2 ст. 3 ст. фактор ризику високий. СН 2-А ст. 2-Б хронічне обструктивне захворювання легенів».
За життя ОСОБА_3 заповів ОСОБА_1 все своє майно, яке складалося, у тому числі, з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Заповіт засвідчено 07 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тополян О.В., реєстровий №13682.
Після смерті ОСОБА_3 , 10 березня 2015 року звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Тополян О.В. із заявою про прийняття спадщини, яка була зареєстрована за №3222.
У зв`язку з чим була відкрита спадкова справа, що підтверджується витягом №39847015 від 12.03.2015 року про реєстрацію в спадковому реєстрі спадкової справи №57211408 (номер у нотаріуса 2/2025).
В процесі вирішення цього питання від нотаріуса стало відомо, що 20 вересня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бичіхіною О.Ю., реєстровий № 852.
Відповідно до умов договору, ОСОБА_3 передає належну йому квартиру, а ОСОБА_2 зобов`язується довічно повністю утримувати ОСОБА_3 , забезпечуючи його їжею, одягом, ліками, необхідною допомогою. Розмір такого утримання визначений у 1250,00 грн.
Зазначена обставина стала для позивачки несподіванкою, оскільки вона мала стійкі соціальні зв`язки з померлим, постійно спілкувалася з ним, відвідувала, надавала матеріальну допомогу для проживання, лікування, хірургічної операції для корекції зору, моральну підтримку тощо. Також, позивач жодного разу не чула від дядька про його наміри укласти договір довічного утримання.
Відповідно до листа Комунальної установи «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Малиновського району м. Одеси» №186/01-10 від 07 травня 2015 року, ОСОБА_3 перебував на обліку зазначеної установи з 19 вересня 2007 року, з 22 жовтня 2010 року прийнятий у відділення соціальної допомоги вдома, згідно договором соціального обслуговування (надання соціальних послуг), користувався послугами соціального працівника ОСОБА_4 до 13 жовтня 2014 року. Разом з тим, відомо, що ОСОБА_4 є рідною донькою ОСОБА_2 .
Позивач вважає, що соціальний працівник ОСОБА_4 та її мати ОСОБА_2 , зловживаючи довірою ОСОБА_3 , достеменно знаючи про його тяжку невиліковну хворобу на останній стадії, користуючись його безпорадним станом та залежністю, шляхом обману схилили його до укладення оспорюваного правочину.
За даними медичної карти амбулаторного хворого №15828 (яка міститься в матеріалах цивільної справи №521/4402/15-ц) 09.09.2014 року ОСОБА_5 був поставлений діагноз «Ішемічна хвороба серця ступень 2-а, гіпертонічна хвороба 2 стадії, 2 ступеню, ризик 2. Хронічне обструктивне захворювання легенів 2 стадія. Дихальна недостатність 3 ступеню. Лівобічний гідроторакс. Новоутворення лівої легені?». 16.09.2014 року при проведенні рентгенографії легенів було виявлено об`ємне захворювання лівої легені (центральна форма) а лівобічний гідроторакс, а за даними загального аналізу крові від 10.09.2014 року було встановлено анемію. 25.09.2014 року встановлено діагноз : «Ішемічна хвороба серця степені. Стенокардія напруги. Гіпертонічна хвороба 2 стадії, серцева недостатність 2-Б. Новоутворення лівої легені, лівобічний гідроторакс».
Тобто, останні роки життя та в момент підписання оспорюваного договору ОСОБА_6 страждав важкою хронічною патологією, зокрема, невиліковним онкологічним захворюванням в останній стадії, що обумовило виникнення у нього за життя, в тому числі і у момент підписання договору довічного утримання функціонального розладу психіки, який суттєво вплинув на його психічний стан, у зв`язку з чим ОСОБА_3 не був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час складання та підписання оспорюваного договору.
Згідно лікарського свідоцтва про смерть №733 від 02.03.2015 року, причиною смерті ОСОБА_3 стали: «Інтоксикація. Злоякісне новоутворення бронхів та легенів, яке виходить за межі однієї і більше локалізації (а.с.7 т.1 ц.с. №521/4402/15-ц).
Померлий, під час оформлення договору довічного утримання від 20.09.2014 року знаходився у стані, коли він абсолютно був позбавлений здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тому його волевиявлення на укладання зазначеного договору довічного утримання не було вільним і не відповідало його внутрішній волі.
Відповідачка укладаючи договір довічного утримання взагалі не мала наміру його виконувати та не виконувала. На час укладання договору 20.09.20214 року відповідачці, яка 1938 року народження, виповнилося 76 років, а ОСОБА_5 (! ІНФОРМАЦІЯ_3 ) виповнилось 75 років, що підтверджує очевидну неможливість виконання договору відповідачкою в силу її віку та неможливість надання матеріального утримання померлому через відсутність у неї будь – яких доходів, окрім пенсії.
Крім того, як стало відомо, ОСОБА_2 привласнила та вивезла з квартири померлого ОСОБА_3 речі, які за заповітом мали перейти у власність позивача: 6-7 порцелянових статуеток 60-х років ХХ століття (вартістю від 500 до 1500 лоларів США за одну), сервіз, грошові кошти, 2 телевізори, меблі, холодильник, пральну машину, сувеніри у вигляді виробів з зуба кашалота, цілий зуб кашалота, сувенірний годинник тощо.
Вартість зазначеного майна за цінами 2019 року становить близько 100000,00 грн.
Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися, про слухання справи сповіщені належним чином та своєчасно.
Відповідачка та її представник в судове засідання не з`явилися, про слухання справи сповіщені належним чином та своєчасно.
Третя особа – приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Бичіхіна О.Ю. в судове засідання не з`явилася, про слухання справи сповіщена належним чином та своєчасно. 
Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши в судовому засіданні докази в їх сукупності, вважає, що в задоволені позовної заяви слід відмовити.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер рідний дядько позивачки – ОСОБА_3 , 1939 року народження, про що свідчить актовий запис про смерть №2433 від 02 березня 2015 року та свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 .
За життя ОСОБА_3 заповів ОСОБА_1 все своє майно, яке складалося, у тому числі, з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Заповіт засвідчено 07 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тополян О.В., реєстровий №13682.
Після смерті ОСОБА_3 , 10 березня 2015 року звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Тополян О.В. із заявою про прийняття спадщини, яка була зареєстрована за №3222.
У зв`язку з чим була відкрита спадкова справа, що підтверджується витягом №39847015 від 12.03.2015 року про реєстрацію в спадковому реєстрі спадкової справи №57211408 (номер у нотаріуса 2/2025).
В процесі вирішення цього питання від нотаріуса стало відомо, що 20 вересня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 бук укладений договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бичіхіною О.Ю., реєстровий № 852.
Відповідно до умов договору, ОСОБА_3 передає належну йому квартиру, а ОСОБА_2 зобов`язується довічно повністю утримувати ОСОБА_3 , забезпечуючи його їжею, одягом, ліками, необхідною допомогою. Розмір такого утримання визначений у 1250,00 грн.
В якості підстави для визнання недійсним договору довічного утримання від 20.09.2014 позивачем заявлена та обставина, що померлий в момент укладення договору не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, у зв`язку з низкою захворювань.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 24.03.2022 року по справі призначалася та була проведена судово – психіатрична експертиза.
Так, відповідно до висновку судово – психіатричного експерта №122 від 25.03.2022 року зазначено, що ОСОБА_3 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час складання і підписання договору довічного утримання від 20 вересня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бичихіною О.Ю., зареєстрованого в реєстрі №852, страждав на тимчасовий функціональний розлад психіки із порушенням фізіологічних процесів в організмі у вигляді «Органічного емоційно – лабільного розладу, глибока астенія на фоні ракової інтоксикації» (що відповідає діагностичним критеріям рубрики F06.6 за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), внаслідок чого він абсолютно не був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, надавати належну оцінку своїм діям, свідомо керувати своїми діями у повній мірі і передбачати їх наслідки. При цьому чітких даних про прийом будь – яких лікарських препаратів на час складання і підписання підписання під експертним договору довічного утримання від 20 вересня 2014 року не має, а препарати групи «А» (наркотичні анальгетики) йому ніколи не призначалися.
Згідно зі статтею 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувала утриманням та (або) доглядом довічно.
Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 745 ЦК України).
Відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров`я. Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа (частини перша, друга статті 746 ЦК України).
У частині першій статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. 
Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
У відповідності до статті 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.
У постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 336/6943/17 (провадження № 61-7542св23) зроблено висновок, що обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) виснував, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.
В основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19), від 22 грудня 2021 року у справі № 350/792/20 (провадження № 61-10051св21), від 07 березня 2024 року у справі № 388/792/19 (провадження № 61-1724св24).
Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12).
Оцінюючи наданий позивачем висновок посмертної судово-психіатричної експертизи №122, суд відноситься до нього критично та відхиляє його як неналежний, необґрунтований та такий, що побудований на припущеннях.
Суд зазначає, що предметом дослідження судово-психіатричної експертизи є виключно наявність або відсутність психічного розладу в момент вчинення правочину. Проте, як встановлено судом, у медичних документах померлого взагалі відсутні огляди та записи лікарів-психіатрів або неврологів. Експерт зробив категоричний висновок про нездатність керувати своїми діями виключно на підставі онкологічного захворювання.
Сам по собі факт наявності у особи тяжкого онкологічного захворювання, за відсутності зафіксованих психіатричних розладів, не свідчить про автоматичну втрату особою інтелектуально-вольової сфери. Тяжкий фізичний стан або соматичний біль, зумовлений онкологією, впливає на фізичні можливості людини (інвалідність, слабкість), проте не тотожний психічній недієздатності. 
Оскільки судом доведено, що Відчужувач не отримував курсу терапії наркотичними знеболювальними препаратами (які могли б чинити психотропний чи седативний вплив на свідомість), твердження експерта про нездатність особи керувати своїми діями позбавлені будь-якого медичного та фактичного підґрунтя. Експертний висновок у цій частині є суто припущенням, яке виходить за межі судово-психіатричної компетенції та суперечить первинній медичній документації спірного періоду.
Висновок експерта повністю спростовується послідовними свідченнями допитаних у судовому засіданні свідків:
-ОСОБА_7 , яка була сусідкою померлого. Зазначила, що «спілкувалася з ОСОБА_3 «по сусідськи», він був нормальний, веселий, привітний, дуже розумний, спілкувалась з ним щоденно, два рази на день… він привітний, товариський, за цигарками бігав, цигарки купляв, кросворди розгадував… до кінця життя при повному розумі…кожен день бачились, на кутку будка, він завжди якщо не в домі, в парадній, то на дворі, постійно зустрічались…».
-ОСОБА_8 повідомила, що «вона була сусідкою ОСОБА_3 , познайомилася з ним коли він одружився, перебував у здоров`ї та пам`яті, нормальний, але десь місяць він лежав останній…».
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Доказів того, що ОСОБА_3 на час укладення оспорюваного договору довічного утримання (догляду) мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, позивач суду не надав, що є його процесуальним обов`язком згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України, тому в задоволені позову слід відмовити.
Оскільки інші позовні вимоги є похідними від вказаної вище вимоги, суд приходить до висновку про відмову у їх задоволенні.

На підставі викладеного та керуючись Главою 9 Розділу ІІІ ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

В задоволені позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Бичіхіна Ольга Юріївна, про визнання договору довічного утримання недійсним, встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності та відшкодування вартості майна – відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повні відомості про учасників справи згідно з пунктом 4 частини 5 статті 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП – НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ).

Відповідач: ОСОБА_2 (РНОКПП – НОМЕР_3 , АДРЕСА_4 ).

Третя особа: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Бичіхіна Ольга Юріївна (65078, м. Одеса, вул. Героїв Крут, 38).

Суддя:         І.В. Плавич