Справа № 420/36254/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Хлімоненкової М.В., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання протиправними дій,

встановив:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, у якому позивач просить суд визнати протиправними дії Комісії з питань захисту прав дитини Київської районної адміністрації Одеської міської ради, що відбулися 16 жовтня 2025 року та полягали у не допуску журналіста ОСОБА_1 на засідання комісії.
Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає, що 16 жовтня 2025 року він як журналіст прибув до приміщення Київської районної адміністрації Одеської міської ради з метою бути присутнім на засіданні комісії з питань захисту прав дитини КРА ОМР (далі - Комісія), на якому мало розглядатися питання щодо надання висновку у цивільній справі про визначення місця проживання малолітніх дітей депутата Одеської обласної ради ОСОБА_2 . Його присутність на зазначеному засіданні була обумовлена не лише виконанням професійних журналістських обов`язків, а й прямим проханням однієї зі сторін процесу - матері малолітніх дітей, ОСОБА_3 , яка у своєму клопотанні від 05.08.2025 року, адресованому органу опіки та піклування, вимагала забезпечити прозорість розгляду шляхом допуску на засідання Комісії представників засобів масової інформації, зокрема журналіста ОСОБА_4 .
На думку позивача, ця справа становила винятковий суспільний інтерес, оскільки ОСОБА_2 є публічною особою та фігурантом шести кримінальних проваджень, відкритих за фактами систематичного домашнього насильства, погроз вбивством, сексуального примусу та шахрайства з метою ухилення від мобілізації.
Однак, як вказує позивач, при спробі увійти до зали засідань головуючий на засіданні та інші присутні члени Комісії, посилаючись на внутрішній Регламент Комісії, протиправно відмовили йому у доступі та можливості бути присутнім, тим самим грубо перешкоджаючи законній професійній діяльності.
Посилаючись на ст. 34 Конституції України та ст. 25 Закону України «Про інформацію», позивач вказує на те, що засідання Комісії не мало статусу закритого відповідно до закону, регламент комісії є підзаконним актом і не може суперечити чи обмежувати права, гарантовані Законами України та на неправомірне посилання на захист персональних даних, оскільки ч. 2 ст. 25 Закону України «Про захист персональних даних» прямо встановлює виняток для журналістської діяльності, дозволяючи обробку персональних даних без застосування положень закону за умови забезпечення балансу.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 30.10.2025, прийнято до розгляду позов ОСОБА_1 та відкрито провадження в даній адміністративній справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Відповідач надав відзив на позов, в якому просить відмовити в задоволенні позову та зазначає, що орган опіки та піклування провадить свою діяльність, пов`язану із захистом прав дитини, з дотриманням принципів забезпечення найкращих інтересів дитини; недопущення дискримінації дітей; конфіденційності інформації про дитину. Відмовляючи представнику преси, журналісту ОСОБА_1 , у можливості бути присутнім на засіданні та здійснювати відеозйомку Комісія виходила з найкращих інтересів малолітніх дітей у справі, що їх стосується, враховувала право на повагу до приватного і сімейного життя сторін.
Відповідач вважає, що персональні дані дитини до 18 років можуть збиратися та поширюватися лише за згоди її батьків чи законних представників. Винятком є ситуації, коли дитина є публічною особою (наприклад, спортсменом) і інформація стосується її публічної діяльності, або коли наявний суспільний інтерес, що переважає. У даному випадку, що розглядається, такий суспільний інтерес відсутній. Зі змісту аргументів та доводів адміністративного позову та матеріалів до нього вбачається наявність приватного інтересу з боку матері малолітніх дітей ОСОБА_5 та Позивача до особистості батька малолітніх осіб - депутата Одеської обласної ради ОСОБА_2 .
Відповідач зазначає, що зображення малолітніх та неповнолітніх осіб, які мають часткову дієздатність та в силу віку не можуть належним чином розуміти питання, пов`язані із розміщенням своїх зображень, можуть публікуватись сторонніми особами лише зі згодою обох батьків, які мають рівні права відносно розвитку та виховання дітей. Згода лише одного з батьків не надає прав на публічне розміщення фото- та відео зображень малолітніх дітей, якщо між ними не укладено окремого договору, в якому оговорені дані обставини. Під час засідання Комісії 16.10.2025 р. згода присутніх обох батьків, що перебували поруч із дітьми, та власно малолітніх дітей, на проведення зйомки отримана не була. Батько дітей категорично заперечував та не погоджувався на проведення його знімання на відео, заперечував проти проведення аудіозапису, а також не надав пресі дозволу на їх проведення відносно малолітніх дітей.
Позивач надав до суду відповідь на відзив, у якому зауважив, що відповідач не долучив до відзиву жодного доказу правомірності своїх дій. Також позивач повторно зазначив, що мати дітей ОСОБА_3 надала згоду письмово (клопотанням від 05.08.2025) та усно безпосередньо 16.10.2025. Батько дітей ОСОБА_2 міг заперечувати, але це, на думку позивача, не скасовує згоди матері та не дає права ігнорувати пряму норму закону (ч. 2 ст. 25 Закону «Про захист персональних даних»). На думку позивача, згоди матері, прямої норми закону та суспільного інтересу достатньо для висновку про наявність у нього права на участі в засіданні Комісії та висвітлення в межах журналістської діяльності обставин, що є предметом її розгляду.
Дослідивши наявні у справі докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини.
Позивач - ОСОБА_1 є журналістом, що підтверджується документом, виданим суб`єктом у сфері медіа, копія якого є в матеріалах справи.
На 10:30 год 16 жовтня 2025 року було призначено засідання комісії з питань захисту прав дітей Київської районної адміністрації Одеської міської ради, на якому планувалося розглянуто питання про визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ( ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ).
ОСОБА_3 звернулася до органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради із заявою від 05.08.2025, у якій серед іншого вимагала щоб розгляд питання на Комісії з питань захисту прав дітей відбувався із залученням засобів масової інформації, зокрема журналіста ОСОБА_1.
Як встановив суд із заяв по суті справи сторін, позивачу було відмовлено у можливості бути присутнім на засіданні та здійснювати відеозйомку.
Такі дії відповідача позивач вважає протиправними, у зв`язку із чим звернувся до суді із позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи відповідають вони встановленим ч. 2 ст. 2 КАС України вимогам.
Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.
Статтею 32 Конституції України визначено, що не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Також ст. 302 ЦК України визначено, що фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.
Збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Згідно ст. 307 ЦК України фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру.
Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації регулює Закон України «Про інформацію» від 2 жовтня 1992 року № 2657-XII (далі Закон № 2657-XII).
Відповідно до ст.1 Закону № 2657-XII інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді;
захист інформації - сукупність правових, адміністративних, організаційних, технічних та інших заходів, що забезпечують збереження, цілісність інформації та належний порядок доступу до неї.
Статтею 5 Закону № 2657-XII визначено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.
Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Згідно з ч.2 ст.6 Закону № 2657-XII право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.
Відповідно до ст.11 Закону № 2657-XII інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.
Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.
Згідно з ч.1 ст. 20, 21 Закону № 2657-XII за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом.
Інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація.
Конфіденційною є інформація про фізичну особу, інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, а також інформація, визнана такою на підставі закону. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, якщо інше не встановлено законом.
Положеннями ч.2 ст.24 Закону № 2657-XII визначено, що забороняються втручання у професійну діяльність журналістів, контроль за змістом поширюваної інформації, зокрема з метою поширення чи непоширення певної інформації, замовчування суспільно необхідної інформації, накладення заборони на висвітлення окремих тем, показ окремих осіб або поширення інформації про них, заборони критикувати суб`єкти владних повноважень, крім випадків, встановлених законом, договором між засновником (власником) і трудовим колективом, редакційним статутом.
Згідно ч.1, 2 ст. 25 Закону № 2657-XII під час виконання професійних обов`язків журналіст має право здійснювати письмові, аудіо- та відеозаписи із застосуванням необхідних технічних засобів, за винятком випадків, передбачених законом.
Журналіст має право безперешкодно відвідувати приміщення суб`єктів владних повноважень, відкриті заходи, що ними проводяться, бути присутнім на заходах, що проводяться у режимі відеоконференції, та бути особисто прийнятим у розумні строки їх посадовими і службовими особами, крім випадків, визначених законодавством.
Також ст.29 Закону № 2657-XII визначено, що інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення.
Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.
Закон України «Про захист персональних даних» від 1 червня 2010 року № 2297-VI (далі - Закон № 2297-VI) регулює правові відносини, пов`язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина.
Так, згідно ст. 1 Закону № 2297-VI персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.
Частинами 5,6 Закону № 2297-VI визначено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.
Не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
В той же час, згідно ч.2 ст.25 Закону № 2297-VI дозволяється обробка персональних даних без застосування положень цього Закону, якщо така обробка здійснюється:
1) фізичною особою виключно для особистих чи побутових потреб;
2) виключно для журналістських та творчих цілей, за умови забезпечення балансу між правом на повагу до особистого життя та правом на свободу вираження поглядів.
Як встановлено судом в ході розгляду справи позивачу було відмовлено у можливості бути присутнім на засіданні комісії з питань захисту прав дітей Київської районної адміністрації Одеської міської ради, на якому планувалося розглянуто питання про визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ( ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ), а також здійснювати на такому засіданні відеозйомку.
Відтак, предметом розгляду засідання, на якому хотів бути присутнім позивач, було вирішення питання особистого приватного життя малолітніх дітей.
Згідно до ст. 8 Європейської конвенції з прав людини, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Статтею 3 Конвенція ООН про права дитини (ратифіковано Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Стаття 16 цієї Конвенції вказує, що жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність.
Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.
Враховуючи викладене суд зазначає, що незважаючи на те, що в загальному розумінні кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір, це право обмежене правом кожної особи на повагу до приватного життя. Особливого захисту потребують права дітей.
Одне із прав, яке може порушувати реалізація права на інформацію - це право на приватність. Парламентська Асамблея Ради Європи у своїй Резолюції № 1165 наголошує, що право на приватність, яке закріплене у статті 8 Європейської конвенції з прав людини повинно захищати приватне життя особи не лише від втручання влади, але й від подібних дій з боку інших осіб чи інститутів, зокрема ЗМІ.
Як вказує позивач у позові, його присутність на вказаному засіданні Комісії була зумовлена винятковим суспільним інтересом оскільки ОСОБА_2 є публічною особою та фігурантом шести кримінальних проваджень, відкритих за фактами систематичного домашнього насильства, погроз вбивством, сексуального примусу та шахрайства з метою ухилення від мобілізації. Позивач мав намір висвітлити хід подій на такому засіданні у своїх публікаціях, які мали бути доповнені фото чи відео матеріалами, хоча зазначив, що при цьому не здійснював би фіксування, опублікування обличчя дітей, їхні свідчення, будь-які персональні данні.
Втім, на думку суду, враховуючи публічність батька, висвітлення даної події у ЗМІ (навіть без опублікування обличчя дітей, їх свідчень, персональних даних) могло призвести до встановлення осіб таких дітей та наступного поширення інформації про їх особисте приватне життя. 
Суд зауважує, що у справі що розглядається втручання у право на особисте приватне життя, що охороняється, зокрема ст.8 Конвенції, хоча і передбачене законом (ч.2 ст.25 Закону № 2297-VI - для журналістських цілей), проте не було необхідним у необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Також суд враховує, що відповідно до ч.2 ст.25 Закону № 2297-VI (на яку посилається позивач обгрунтовуючи позов) дозволяється обробка персональних даних без застосування положень цього Закону, якщо така обробка здійснюється для журналістських цілей, проте за умови забезпечення балансу між правом на повагу до особистого життя та правом на свободу вираження поглядів.
На думку суду, висвітлення процесу вирішення комісією з питань захисту прав дітей Київської районної адміністрації Одеської міської ради питання про визначення місця проживання малолітніх дітей суперечило б інтересам дітей, та не забезпечило би балансу між правом на повагу до їх особистого життя та правом на свободу вираження поглядів.
Суд вважає, що право громадськості знати таку інформацію не перевищує потенційну шкоду, яка може бути завдана правам дітей, від її поширення.
А відтак, обмеження доступу преси на такого роду засідання, де вирішуються питання особистого приватного життя дітей, є обгрунтованим, а здійснене в такий спосіб обмеження діяльності журналіста - виправданим, необхідним для забезпечення інтересів дітей, попередження порушення їх прав.
Також суд вважає слушними та такими, що заслуговують на увагу аргументи відповідача про те, що для проведення фото, відео зйомки ходу засідання необхідно було отримати згоду обох батьків та зазначає таке.
Частиною 1 ст. 270 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК) визначено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. 
Законними представниками малолітніх та неповнолітніх дітей є батьки (усиновлювачі (ч.1 ст. 242 ЦК).
Відповідно до ч.1 ст.6, ч.7 ст.7 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.
Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частиною 2 статті 14 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо дитина або особа, дієздатність якої обмежена, не може самостійно здійснювати свої права, ці права здійснюють батьки, опікун або самі ці особи за допомогою батьків чи піклувальника.
Згідно ч.1 ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Також частинами 1,2 ст.155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
З наведених положень вбачається, що дії батьків, вчинені у правовідносинах учасниками яких є також їх діти, повинні забезпечувати дотримання прав їх малолітніх дітей. При цьому права та обов`язки батьків щодо забезпечення дотримання прав дітей є рівними.
У зв`язку із цим, суд погоджується із твердженням відповідача про те, що фото- та відеозйомка неповнолітніх, так і публікація та розповсюдження таких фото/відео можлива лише за наявності згоди їх батьків. Винятком із загального правила, коли не потрібно отримувати згоду, є зйомка у публічних місцях. Згідно ч.1 ст. 307 ЦК України, згода особи на знімання її на фото, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. Втім засідання комісії з питань захисту прав дитини Київської районної адміністрації Одеської міської ради не є таким публічним місцем. Проведення відеозйомки ходу засідання, участь у якому беруть діти, потребує згоди обох батьків.
Також при вирішенні спору суд враховує, що Київська районна адміністрація як виконавчий орган Одеської міської ради є органом опіки та піклування, утворює раду з питань опіки та піклування та вирішує питання, які належать до компетенції органів опіки та піклування відповідно до законодавства України.
Згідно з п.3 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 р. № 866, органи опіки та піклування провадять свою діяльність, пов`язану із захистом прав дитини, з дотриманням зокрема принципу, забезпечення найкращих інтересів дитини.
Також за нормами підп. 2.2 п. 2 Розділу І Регламенту діяльності Комісії, затвердженого розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 30.09.2022 року № 399-01 р., з метою захисту персональних даних, заборонено ведення аудіо-, фото-або відеозаписів без згоди присутніх на засіданні Комісії відповідно до Закону України «Про захист персональних даних».
Враховуючи викладене суд вважає, що дії Комісії щодо недопуску журналіста ОСОБА_1 на засідання були обгрунтовані необхідністю забезпечення інтересів дітей, спрямовані на мінімізацію ризику розголошення конфіденційної інформації та створення безпечного, нейтрального та сприятливого для дітей середовища при вирішенні питання про визначення місця їх проживання із одним із батьків.
Таким чином, суд не вбачає протиправності в діях членів Комісії з питань захисту прав дитини Київської районної адміністрації Одеської міської ради, а відтак і підстав для задоволення позову.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Підсумовуючи вищенаведене, оцінивши докази у сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку, що відповідач довів правомірність своїх дій у спірних правовідносинах, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.
Судові витрати не розподіляються.
На підставі викладеного, керуючись статтями 242-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Залишити без задоволення позов ОСОБА_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .
Відповідачі: Київська районна адміністрація Одеської міської ради, код ЄДРПОУ 26303241, адреса: вул. Академіка Корольова, 9, м.Одеса, 65114.

Суддя Марина ХЛІМОНЕНКОВА