ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/1887/26 Справа № 933/759/26 	  	Суддя у 1-й інстанції - Попович І.А. Суддя у 2-й інстанції - Свіягіна  І. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 липня 2026 року м. Кривий Ріг 

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду Свіягіна І.М., вирішуючи клопотання особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови судді Олександрівського районного суду Донецької області від 25 травня 2026 року щодо ОСОБА_1 ,
в с т а н о в и л а:
постановою судді Олександрівського районного суду Донецької області від 25 травня 2026 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 172-20 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн. Від сплати судового збору ОСОБА_1 звільнено.
Не погоджуючись із зазначеною постановою, ОСОБА_1 09 червня 2026 року направив на електронну адресу Олександрівського районного суду Донецької області апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції або змінити її з урахуванням проходження ним військової служби, а також звільнити його від сплати судового збору.
Того ж дня ОСОБА_1 подав окреме клопотання, назване заявою про продовження терміну подання апеляції, яке за своїм змістом є клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження. В обґрунтування зазначив лише те, що є діючим військовослужбовцем та у зв`язку з виконанням службових обов`язків не мав змоги вчасно подати апеляційну скаргу.
Перевіривши доводи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, апеляційну скаргу та матеріали справи, суддя апеляційного суду приходить до висновку про відсутність підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає поверненню особі, яка її подала, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення, згідно зі ст. 245 КУпАП, є своєчасне, всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень.
За змістом ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених ч. 5 ст. 7 та ч. 1 ст. 287 цього Кодексу. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.
Апеляційний суд звертає увагу, що ст. 294 КУпАП є спеціальною нормою, яка регулює порядок і строк апеляційного оскарження постанови судді у справі про адміністративне правопорушення та прямо пов`язує початок перебігу десятиденного строку з днем винесення постанови. Отримання копії постанови після дня її винесення може бути враховано під час оцінки поважності причин пропуску строку, однак саме по собі не створює нового десятиденного строку на апеляційне оскарження.
З урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 31 березня 2015 року № 2-рп/2015 положення ст. 294 КУпАП щодо апеляційного оскарження постанови судді у справі про адміністративне правопорушення застосовуються до постанов, винесення яких передбачене ст. 284 КУпАП. Отже, постанова суду першої інстанції у цій справі за своїм видом підлягає апеляційному перегляду, однак за умови дотримання встановленого законом строку або доведення поважних причин його пропуску.
Поновлення пропущеного процесуального строку не є автоматичним наслідком самого факту подання відповідного клопотання. Такий строк може бути поновлений лише за наявності обставин, які були об`єктивними, непереборними або істотно перешкоджали особі своєчасно реалізувати право на апеляційне оскарження. Особа, яка просить поновити строк, повинна конкретизувати причини пропуску, окреслити період дії відповідних перешкод та підтвердити наведені обставини належними доказами.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці виходить із того, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності апеляційної скарги, за умови, що такі обмеження мають законну мету і не порушують саму сутність права. Такий підхід викладено, зокрема, у рішенні у справі «Воловік проти України» (Volovik v. Ukraine, заява № 15123/03, рішення від 06 грудня 2007 року).
У рішенні у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine, заява № 3236/03, § 41, рішення від 03 квітня 2008 року) ЄСПЛ зазначив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими; від судів вимагається наводити підстави відповідного рішення, а сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.
Крім того, у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» (Peretyaka and Sheremetyev v. Ukraine, заяви № 17160/06 та № 35548/06, § 34, рішення від 21 грудня 2010 року) ЄСПЛ наголосив, що норми, які регулюють строки подання скарг, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності, а зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані.
Загальний підхід до оцінки причин пропуску процесуальних строків у період воєнного стану сформульовано також Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10 листопада 2022 року у справі № 990/115/22. Згідно з цим підходом сам по собі факт запровадження воєнного стану не є безумовною підставою для поновлення строку; необхідно встановити конкретні обставини, які виникли внаслідок воєнного стану та унеможливили вчинення процесуальної дії у визначений законом строк. Наведений висновок, хоча й сформульований у межах іншої процесуальної юрисдикції, відображає загальний принцип оцінки поважності причин пропуску строку та узгоджується з вимогами юридичної визначеності.
З матеріалів справи встановлено, що оскаржувану постанову судді Олександрівського районного суду Донецької області винесено 25 травня 2026 року. Відповідно до вимог ст. 294 КУпАП десятиденний строк на її апеляційне оскарження почався саме з дня винесення постанови, тобто 25 травня 2026 року, а останнім днем такого строку було 03 червня 2026 року.
Апеляційну скаргу та клопотання про поновлення строку ОСОБА_1 направив на електронну адресу суду першої інстанції 09 червня 2026 року, тобто після закінчення передбаченого ст. 294 КУпАП строку на апеляційне оскарження, з пропуском строку на шість календарних днів.
Перевіряючи наведені причини, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_1 був обізнаний про перебування справи на розгляді суду першої інстанції. У матеріалах справи міститься його власноручна заява про розгляд справи без його участі, в якій він визнав вину, зазначив, що з протоколом ознайомлений та згодний із ним. Отже, апелянт знав про наявність судового провадження, свідомо відмовився від особистої участі в засіданні та мав вживати розумних заходів для отримання інформації про результат розгляду.
Крім того, матеріали справи містять розписку ОСОБА_2 від 27 травня 2026 року про отримання копії постанови для передачі ОСОБА_1 . Зазначена розписка сама по собі не підтверджує дату особистого вручення постанови ОСОБА_1 , однак свідчить, що копію постанови було виготовлено та видано для її передачі апелянту через два дні після винесення судового рішення, тобто в межах строку на апеляційне оскарження.
Водночас у клопотанні ОСОБА_1 не зазначає, коли саме він особисто отримав копію постанови або дізнався про її зміст, не пояснює, які конкретні службові завдання виконував у період із 25 травня до 03 червня 2026 року, де саме проходив службу, чи перебував у районі бойових дій, на чергуванні, у відрядженні, у місці без доступу до поштового або електронного зв`язку, а також не вказує, протягом якого саме часу такі обставини тривали.
На підтвердження посилання на виконання службових обов`язків апелянтом не надано наказу командира, довідки військової частини, витягу з бойового розпорядження, підтвердження перебування на безперервному чергуванні, у відрядженні, районі виконання бойових завдань або будь-якого іншого документа, з якого можна було б встановити, що саме проходження військової служби об`єктивно унеможливлювало подання апеляційної скарги у встановлений законом строк.
Сам статус військовослужбовця та загальне посилання на виконання службових обов`язків не дають підстав автоматично вважати строк пропущеним із поважних причин. Військова служба може бути поважною причиною у конкретній справі, якщо доведено, що характер, місце та режим її проходження створили реальну й непереборну перешкоду для своєчасного звернення до суду. Проте таких конкретних обставин у клопотанні не наведено і доказами не підтверджено.
Апеляційний суд також враховує, що апеляційна скарга та клопотання були подані ОСОБА_1 електронною поштою. Однак заявник не пояснив, чому тим самим доступним способом він не міг направити хоча б коротку апеляційну скаргу або заяву про намір оскаржити постанову до закінчення строку 03 червня 2026 року, та не навів обставин, які б свідчили про відсутність у нього доступу до засобів зв`язку впродовж усього процесуального строку.
Наведені в апеляційній скарзі доводи щодо визнання вини, можливості пом`якшення стягнення, проходження військової служби та вчинення правопорушення вперше стосуються обґрунтованості постанови й виду адміністративного стягнення. Вони можуть бути предметом апеляційної перевірки лише після позитивного вирішення питання про поновлення строку, але самі по собі не пояснюють і не виправдовують несвоєчасність подання апеляційної скарги.
Апеляційний суд не залишає поза увагою, що строк пропущено на нетривалий час, а право на апеляційний перегляд є важливою процесуальною гарантією. Водночас тривалість пропуску не звільняє заявника від обов`язку навести конкретні та підтверджені обставини, які перешкоджали своєчасному зверненню. За відсутності таких відомостей і доказів поновлення строку лише з огляду на статус військовослужбовця суперечило б принципу юридичної визначеності та призводило б до фактичного надання необмеженого строку на оскарження певній категорії осіб без оцінки реального причинного зв`язку між службою і пропуском строку.
З огляду на встановлені обставини суддя апеляційного суду приходить до висновку, що ОСОБА_1 не доведено існування поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження постанови судді Олександрівського районного суду Донецької області від 25 травня 2026 року. У зв`язку з цим у поновленні строку слід відмовити, а апеляційну скаргу, подану після спливу визначеного законом строку, повернути особі, яка її подала, разом із усіма додатками.
На підставі викладеного, керуючись ст. 294 КУпАП
п о с т а н о в и л а:
у поновленні строку на апеляційне оскарження постанови судді Олександрівського районного суду Донецької області від 25 травня 2026 року щодо ОСОБА_1 – відмовити.
Апеляційну скаргу особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , на постанову судді Олександрівського районного суду Донецької області від 25 травня 2026 року щодо ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 172-20 КУпАП – повернути особі, яка її подала, разом із усіма додатками.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Дніпровського
апеляційного суду Ірина СВІЯГІНА