Справа № 758/4168/26 
Категорія 54 

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2026 року Подільський районний суд міста Києва у складі:
головуючого судді - Захарчук С. С.,
за участю секретаря судового засідання - Мороз А. І., 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-будівельна компанія «Управдом», третя особа - ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-будівельна компанія «Управдом» (далі - ТОВ «Житлово-будівельна компанія «Управдом»), третя особа - ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити дії.
Зазначав, що він є власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15.02.2013, укладеного між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ТОВ «Компанія з управління активами «ІФК». Іншим власником 1/2 частки є його син - ОСОБА_3 , який є чоловіком третьої особи - ОСОБА_2 і який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Вказав, що багатоквартирний будинок за вказаною адресою перебуває на обслуговуванні у ТОВ «Житлово-будівельна компанія «Управдом».
11.08.2025 він звернувся до відповідача із заявою про укладення з ним окремого договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком (утримання прибудинкової території та спільного майна) та видачу йому окремого платіжного документа (особового рахунку) для самостійної оплати послуг утримання прибудинкової території та спільного майна пропорційно його частці. Листом №176-08-25 від 27.08.2025 відповідач відмовив йому в укладенні договору, мотивуючи це тим, що «відсутнє виділення часток у праві спільної часткової власності». 
10.10.2025 він повторно звернувся до відповідача із заявою про укладення з ним окремого договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком (утримання прибудинкової території та спільного майна) та видачу йому окремого платіжного документа (особового рахунку) для самостійної оплати послуг утримання прибудинкової території та спільного майна пропорційно його частці. 
Крім того, зазначав, що повторна його заява містила:
- твердження про протиправну відмову відповідача у задоволенні заяви;
- зазначення про розмір його частки - 1/2 - квартири АДРЕСА_1 та повторно надавались відповідні докази;
- прохання повторно розглянути заяву від 11.08.2025 та прийняти рішення про розділення особового рахунку на послугу з управління будинком АДРЕСА_1 . 
Вказав, що листом № 199-10-25 від 22.10.2025 відповідач, ігноруючи положення Закону України «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку» відмовив йому в укладенні договору, мотивуючи це тим, що «відкриття особових рахунків на оплату житлово-комунальних послуг, можливе лише після виділення часток кожного із співвласників і натурі і встановлення окремих обчислювальних приладів щодо окремих видів житлово-комунальних послуг». Відповідач не надає житлово-комунальні послуги в розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги». 
12.12.2025 він втретє звернувся до відповідача із заявою про укладення з ним окремого договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком (утримання прибудинкової території та спільного майна) та видачу йому окремого платіжного документа (особового рахунку) для самостійної оплати послуг утримання прибудинкової території та спільного майна пропорційно його частці. Листом №01-02-26 від 04.02.2026 відповідач, ігноруючи положення Закону України «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку» відмовив йому в укладенні договору, мотивуючи це тим, що відповідь на аналогічне звернення вже була надана раніше і надавати відповідь по суті не вважають за необхідне. 
Таким чином, ним, як власником 1/2 частки квартири, тричі зроблено спробу самостійно укласти із відповідачем окремий договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком (утримання прибудинкової території та спільного майна). Проте, відповідачем незаконно відхилено всі його спроби.
Відповідно до ухвали судді Подільського районного суду м. Києва від 23.04.2026 було відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Житлово-будівельна компанія «Управдом», третя особа - ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити дії та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив, в якому останній проти задоволення позовних вимог заперечив з огляду на наступне.
Позивач тричі - 11.08.2025, 10.10.2025 та 12.12.2025 звертався до відповідача із заявами про укладення окремого договору та відкриття окремого особового рахунку. На всі три звернення відповідач надав мотивовані письмові відмови, посилаючись на відсутність правових підстав для задоволення зазначених вимог.
Відповідач не відмовляв позивачу у наданні послуг з управління будинком, не перешкоджав сплаті коштів та не вчиняв жодних дій, спрямованих на порушення майнових прав позивача. Відмова стосувалася виключно процедурних питань - відкриття окремого особового рахунку та укладення самостійного договору поза встановленим законом порядком.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Пунктами 10, 13 Правил користування приміщеннями жилих будинків і гуртожитків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 № 572, чітко врегульовано порядок поділу плати за житлово-комунальні послуги між співвласниками квартир у разі відсутності між ними згоди щодо сплати. Зазначений порядок передбачає необхідність звернення до суду за визначенням порядку користування, а не зобов`язання управителя в односторонньому порядку поділяти особовий рахунок.
Верховний Суд у постановах від 20.01.2020 у справі № 711/8946/18, від 09.09.2020 у справі № 751/1560/19 та від 04.03.2024 у справі № 750/7250/22 неодноразово наголошував: за відсутності визначеного порядку користування квартирою та виділення часток у натурі відсутні підстави для відкриття особового рахунку на ім`я одного із співвласників. 
Зазначав, що правова позиція Верховного Суду з цього питання є усталеною та однозначною: виділення часток у натурі є обов?язковою передумовою відкриття окремих особових рахунків. Жодних виключень для випадків, коли один зі співвласників помер, судовою практикою не передбачено.
Оскільки квартира АДРЕСА_1 є об`єктом спільної часткової власності, договір щодо неї має укладатися з урахуванням прав усіх співвласників. На момент звернень позивача другий співвласник - ОСОБА_3 - помер ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), однак питання спадкування його частки на момент подачі позову не вирішено. Відповідно, юридична доля 1/2 частки квартири залишається невизначеною: спадкоємці ОСОБА_3 не встановлені та не набули прав власності у встановленому законом порядку, а сам позивач не є єдиним власником квартири.
Укладення договору виключно з позивачем на його 1/2 частку без вирішення питання щодо другої частки квартири є передчасним та суперечить вимогам законодавства про порядок здійснення права спільної власності.
Відкриття окремого особового рахунку передбачає персоніфіковане нарахування плати за послуги з управління будинком. Проте чинне законодавство вимагає, щоб розмір оплати визначався на підставі фактичного споживання послуг, зафіксованого відповідними приладами обліку, або пропорційно до визначеної в натурі частки, яка перебуває у самостійному користуванні особи.
Без виділення частки квартири у натурі та встановлення окремих засобів вимірювання відповідач позбавлений технічної можливості коректно розраховувати та виставляти рахунки окремо кожному зі співвласників. Відкриття формального особового рахунку в такій ситуації не вирішить проблему позивача, а лише призведе до правової невизначеності та потенційних конфліктів щодо сум нарахувань.
Посилаючись на вищевикладене, представник відповідача просив у задоволені позову відмовити в повному обсязі та стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. 
Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази в справі в їх сукупності, дійшов наступного висновку.
Судом установлено, що 15.02.2013 було укладено договір купівлі-продажу квартири між ТОВ «Компанія з управління активами «ІФК» (далі - продавець) та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 (далі - покупці).
Відповідно до п. 1 договору продавець передав належну йому на праві власності, а покупці прийняли в рівних частках кожний у власність квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 151, 20 (сто п`ятдесят одна ціла і двадцять сотих) кв.м., складається з 4 (чотирьох) житлових кімнат, жилою площею 89, 40 (вісімдесят дев`ять цілих і сорок сотих) кв.м.
Квартира у АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , що підтверджується відомостями з єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
ОСОБА_1 було надіслано до ТОВ «Житлово-будівельна компанія «Управдом» щодо розділення особового рахунку на послугу з управління будинку за адресою: АДРЕСА_1 . ТОВ «Житлово-будівельна компанія «Управдом» було надано відповіді на дані заяви, у яких ОСОБА_1 було відмовлено у їх задоволенні. 
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Пунктом 11 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що плата за абонентське обслуговування - платіж, який споживач сплачує виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальних послуг (далі - індивідуальний договір) або за індивідуальним договором з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання комунальних послуг (далі - індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем) (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії), що включає витрати виконавця, пов`язані з укладенням договору про надання комунальної послуги, здійсненням розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами, нарахуванням та стягненням плати за спожиті комунальні послуги, обслуговуванням та заміною вузлів комерційного обліку води і теплової енергії (у разі їх наявності у будівлі споживача), крім випадків, визначених цим Законом, а також за виконання інших функцій, пов`язаних з обслуговуванням виконавцем абонентів за індивідуальними договорами (крім обслуговування та поточного ремонту внутрішньобудинкових систем теплопостачання, водопостачання, водовідведення та постачання гарячої води).
Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. 
Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до ч. 2 ст. 358 ЦК України, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
Відповідно до п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 № 20 суд роз`яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.
Виходячи з положень Правил користування приміщеннями житлових будинків та гуртожитками, затверджених Постановою КМУ від 08.10.1992 № 572 (п.10), Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань ЖКГ України від 27.06.2008 № 190 (п. 3.9), відкриття окремих особових рахунків на кожного із співвласників можливе лише після виділення часток кожного із співвласників в натурі та встановлення окремих облікових приладів на споживання води, газу, електричної та теплової енергії.
Відповідно до п. 5 Постанови КМУ «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги» за № 869 від 01.06.2011 калькуляційною одиницею є 1 кв. метр загальної площі, що перебуває у власності або наймі фізичної чи юридичної особи. В обов`язковому порядку в договорі про встановлення порядку користування жилим приміщенням та/або рішенні суду повинно бути зазначено площу житлових приміщень виділених у користування відповідним співвласникам. Дана обставина є обов`язковою, оскільки у разі відсутності конкретизованої площі, відкриття двох або більше особових рахунків за однією адресою є неможливим.
Згідно з ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Оскільки позивачем не надано доказів наявності домовленості спільного порядку користування квартирою між її власниками, чи доказів наявності судового рішення про визначення порядку користування спірною квартирою, а також доказів того, що належні власникам частки виділені у натурі, підстав для задоволення позову немає. 
Разом з тим, відповідач просив стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. 
Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Частинами 3-4 ст. 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.
На обґрунтування вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відповідачем надано договір про надання правової допомоги № 2 від 01.01.2023 та додаткову угоду № 1 до нього; акт надання послуг № 619 від 27.04.2026 та детальний опис за надані правові послуги адвокатами, Адвокатського об`єднання «ЛІГАЛ КЕЙС» пов`язані із зверненням до Подільського районного суду міста Києва. 
Відповідно до ч. ч. 2-5 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.10.2019 у справі № 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17).
Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02.07.2020 у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31.07.2020 у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30.09.2020 у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19).
У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.02.2022 у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
У додатковій постанові Верховного Суду від 08.09.2021 у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
Із змісту правової позиції Верховного Суду від 16.03.2023 у справі № 927/153/22 вбачається, що при визначенні витрат на правову допомогу слід враховувати наступне: чи змінювалася правова позиція у справі в судах першої та апеляційної інстанції; чи потрібно було адвокату вивчати додаткове джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтовували свої вимоги. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.12.2021 у справі № 910/20852/20.
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268).
Так, відповідно до п. 269 рішення Європейського суду з прав людини у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (Заява № 19336/04) суд зазначає, що підприємство-заявник уклало договір з юридичною фірмою щодо її гонорару, який можна порівняти з угодою про умовний адвокатський гонорар. Така угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).
Тобто, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ч. 4 ст. 137 ЦПК України.
Суд, ураховуючи складність справи, те, що розгляд справи відбувся у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін та виконані адвокатом відповідача роботи, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та значення справи для позивача та відповідача, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України дійшов висновку про стягнення із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Житлово-будівельна компанія «Управдом» 500 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Разом з тим, суд дійшов висновку, що визначений відповідачем розмір витрат на професійну правничу допомогу - 10 000 грн., є неспівмірним із складністю справи, виконаними адвокатом роботами; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих послуг та виконаних робіт.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог, тому сплачений судовий збір у розмірі 1 331 грн. 20 коп. покладається на позивача.
Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) до товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-будівельна компанія «Управдом» (04078, м. Київ, вул. Замковецька, буд. 102А, прим. 37, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України - 38139151), третя особа - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) про зобов`язання вчинити дії - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-будівельна компанія «Управдом» 500 (п`ятсот) грн. витрат на професійну правничу допомогу. 
Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду. 
Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення - 10.09.2026.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя | С. С. Захарчук