Справа № 128/5203/25

РІШЕННЯ
Іменем України

27 липня 2026 року місто Вінниця
Вінницький районний суд Вінницької області 
у складі: 
головуючого судді Бондаренко О.І. 
при секретарі - Нагірняк Т.А.
без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці в залі суду цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовною заявою  ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Вектор Плюс», за участю третьої особи Вінницького ВДВС у Вінницькому районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про усунення перешкод у володінні нерухомим майном, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ТОВ «ФК «Вектор Плюс», за участю третьої особи Вінницького ВДВС у Вінницькому районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про усунення перешкод у володінні нерухомим майном, а саме: усунути перешкоди у володінні житловим будинком, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 874071405206, скасувавши: Запис про обтяження № 13675003 від 02.12.2015р., вид обтяження: арешт нерухомого майна, житловий будинок, підстава – Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 48488164 від 30.11.2015р., видавник: ОСОБА_2 , ВДВС Вінницького районного управління юстиції Вінницька обл. Особа, майно якої обтяжується: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 . Запис про обтяження № 13674967 від 07.11.2007 р., вид обтяження: заборона на нерухоме майно (земельна ділянка), підстава – Іпотечний договір, серія та номер: 2072, виданий 07.11.2007 р., видавник: ОСОБА_4 . Особа, майно якої обтяжується: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ; усунути перешкоди у володінні земельної ділянки, кадастровий номер: 0520681003:02:002:0135, площею 0,1878 га, за адресою АДРЕСА_1 , скасувавши: Запис про обтяження № 13674227 від 07.11.2007р., вид обтяження: заборона на нерухоме майно, підстава – Іпотечний договір, серія та номер: 2072, виданий 07.11.2007р., видавник: ОСОБА_4 . Особа, майно якої обтяжується: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 . Запис про обтяження № 15642648 від 29.07.2016р., вид обтяження: арешт нерухомого майна (житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами загальною площею 108,9 кв.м.), підстава – Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 51779352 від 26.07.2016р., видавник: заступник начальника Вінницького районного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Собчук Валентин Васильович. Боржник: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 . Особа, майно якої обтяжується: ТОВ «ФК «Вектор Плюс», код ЄДРПОУ: 38004195, адреса: 04073, м. Київ, проспект Степана Бандери, буд. 28А. 
Заявлені позовні вимоги мотивує тим, що вона є власницею житлового будинку АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, кадастровий номер: 0520681003:02:002:0135, площею 0,1878 га, за адресою АДРЕСА_1 , після смерті свого чоловіка в січні 1992 року, в якому вона залишилась проживати одна.
19.06.2006 між ОСОБА_1 та її донькою – ОСОБА_3 , було підписано договір, який, на думку позивачки, мав бути би договором довічного утримання. Донька запевнила ОСОБА_1 , що правочин, який укладається, забезпечить їй належний догляд, харчування, медичну допомогу та утримання житлового будинку і присадибної ділянки, де вона проживає, а після її смерті зазначена нерухомість перейде у власність доньки.
Саме такі умови були запропоновані ОСОБА_3 , яка пояснила матері, що для оформлення догляду необхідно підписати відповідні документи у нотаріуса. Позивачка довіряла доньці, текст договору уважно не перевіряла, керуючись переконанням, що підписує договір довічного утримання. Крім того, із загальних пояснень нотаріуса вона зробила висновок, що документ містить умови, які відповідають її намірам, оскільки у тексті було передбачено право ОСОБА_1 проживати у будинку до кінця життя.
Допомога доньки, яку обіцяли в обмін на відчуження майна після смерті матері, була нерегулярною. Піклування фактично не здійснювалося, а невдовзі донька змінила місце проживання та залишила матір саму. За відсутності належного догляду та за фактом обману позивачка встановила, що зміст правочину не відповідає її дійсній волі.
Лише після укладення договору ОСОБА_1 дізналася, що вона підписала не договір довічного утримання, а договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, зареєстрований у реєстрі за №3853, №3854. 
У зв`язку з цим позивачка звернулася до суду, і Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 07.11.2014 року у справі №128/2000/14-ц спірний договір дарування було визнано недійсним, унаслідок чого право власності на житловий будинок і земельну ділянку повністю відновлено за позивачкою.
Попри рішення суду про визнання договору недійсним та відновленням прав ОСОБА_1 , у Державному реєстрі прав речових прав на нерухоме майно та у виконавчому провадженні зберігаються обтяження, що створюють перешкоди володінню та розпорядженню майном, позбавляють позивачку можливості вільно користуватися цим майном.
Після укладення та державної реєстрації недійсного договору дарування донька позивачки ОСОБА_3 , вважаючи себе власницею будинку та земельної ділянки, використала це майно як забезпечення отриманого нею кредиту, а саме іпотечний договір, серія та номер: 2072, виданий 07.11.2007р., видавник: ОСОБА_4 . У межах кредитних правовідносин саме ОСОБА_3 є боржником, а позивачка – ОСОБА_1 , участі в укладенні будь-яких договорів із банком не брала та згоду на обтяження свого майна не надавала.
Оскільки ОСОБА_3 не виконала свої кредитні зобов`язання, на житловий будинок та земельну ділянку були накладені відповідні обтяження, унаслідок чого фактично обмежено права позивачки як законного власника, хоча боржником у кредиті є виключно її донька, ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Враховуючи наведене, позивачка вимушена звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у володінні та користуванні житловим будинком і земельною ділянкою шляхом скасування накладених обтяжень, зокрема записів про іпотеку, заборону відчуження та інших обмежень, внесених до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та застосованих у межах виконавчого провадження.
08.01.2026 представник відповідача ТОВ «ФК «Вектор-Плюс» подав суду відзив на позовну заяву, яким заявлені позовні вимоги не визнаються та в задоволені позову просить відмовити, з підстав викладених у відзиві. 
Представники сторін будучи присутніми в судовому засіданні 05.03.2026 свою позицію щодо позову висловили. Зокрема, представник позивача адвокат Грабік М.С. позов підтримав, надавши відповідні пояснення. Представник відповідача Ковалевський Є.В. в режимі відеоконференції позовні вимоги не визнав, надавши свої пояснення. 
Сторони в судове засідання 02.07.2026 не з`явилися. 
В судове засідання представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Грабік М.С. надав заяву про те, що заявлені позовні вимоги підтримує повністю, змін та доповнень не має. Справу просить завершити розглядом у їх відсутність. 
Представник відповідача ТОВ «ФК «Вектор-Плюс» в особі Ковалевського Є.В. в судове засідання не з`явився, надав попередньо заяву про розгляд справи за його відсутності та в задоволені позову просить відмовити. 
Третя особа Вінницький ВДВС у Вінницькому районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про дату, час та місце судового розгляду повідомлені судом належним чином. 
Крім того, інформація щодо всіх судових справ є у вільному доступі на офіційному вебпорталі «Судова влада України» за вебадресою: http://vnr.vn.court.gov.ua 
Відповідно до ст. 247 ч.2 ЦПК України суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. 
За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши думку сторін, викладену у письмових заявах, оцінивши докази в їх сукупності, належності та допустимості, дійшов до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом є встановленим, що з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер довідки № 432520147, встановлено наступне: Запис про обтяження № 13675003 від 02.12.2015р., вид обтяження: арешт нерухомого майна, житловий будинок, підстава – Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 48488164 від 30.11.2015р., видавник: ОСОБА_2 , ВДВС Вінницького районного управління юстиції Вінницька обл. Особа, майно якої обтяжується: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 . Запис про обтяження № 13674967 від 07.11.2007р., вид обтяження: заборона на нерухоме майно (земельна ділянка), підстава – Іпотечний договір, серія та номер: 2072, виданий 07.11.2007р., видавник: ОСОБА_4 . Особа, майно якої обтяжується: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 (а.с.4-5). 
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер довідки № 432517858 встановлено наступне: Запис про обтяження № 13674227 від 07.11.2007р., вид обтяження: заборона на нерухоме майно, підстава – Іпотечний договір, серія та номер: 2072, виданий 07.11.2007р., видавник: ОСОБА_4 . Особа, майно якої обтяжується: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 . Запис про обтяження № 15642648 від 29.07.2016р., вид обтяження: арешт нерухомого майна (житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами загальною площею 108,9 кв.м.), підстава – Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 51779352 від 26.07.2016р., видавник: заступник начальника Вінницького районного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Собчук Валентин Васильович. Боржник: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 . Особа, майно якої обтяжується: ТОВ «ФК «Вектор Плюс», код ЄДРПОУ: 38004195, адреса: 04073, м. Київ, проспект Степана Бандери, буд. 28А (а.с.6-7). 
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 07.11.2014 року, справа № 128/2000/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними, ухвалено: Позов - задовольнити. Визнати недійсним договір дарування жилого будинку з господарськими будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 , який укладений 19.06.2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Надольською Т.П. 19.06.2006 року та зареєстровано в реєстрі за №3853. Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1878 га, кадастровий номер 0520681003020020135, яка розташована в АДРЕСА_1 , який укладений 19.06.2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Надольською Т.П. 19.06.2006 року та зареєстровано в реєстрі за №3854. Рішення набрало законної сили 18.11.2014 року (а.с. 9-10). 
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Дане гарантоване право, окрім іншого, виражається у розгляді справи протягом розумного строку. 
Так, застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.
Належна правова процедура має застосування протягом всього провадження. 
Недотримання належної правової процедури тягне за собою порушення гарантованого кожному ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) права на справедливий суд.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їхні посадові й службові особи повинні діяти порядком та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.     
Якщо спеціальні норми права визначають конкретні заходи з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення, особа вправі скористатися такими способами захисту. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання даної норми у її практичному застосуванні гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.        Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 16.02.2021 у справі №910/2861/18.            Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обтяження - заборона або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлені законом, актами уповноважених на це органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, або такі, що виникли з правочину.
На підставі ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України.          
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі: 1) судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили.        Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Таким чином, державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13 (пункт 6.31.)).
Водночас, державна реєстрація - це не підстава набуття права власності, а засвідчення державою вже набутого особою права власності. Тому ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації неможливо.
При дослідженні обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки факт реєстрації права власності є лише елементом юридичного складу, який тягне виникнення права власності, а не є підставою його набуття. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.05.2018 у справі №910/15993/16).
Відповідно до частин 1, 4 ст. 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у Державному реєстрі реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі. Не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії, крім меліоративних мереж, складових частин меліоративної мережі.
За змістом ч. 3 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій; під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії; під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав, у тому числі відомості, що містять персональні дані особи.
Частиною 2 ст. 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведено реєстраційні дії.
Згідно наданих позивачкою доказів, право власності після отримання спадщини не було зареєстровано, як у БТІ, так й будь-яким державним реєстратором у відповідному державному реєстрі нерухомості після його створення, а також право власності не було зареєстровано на підставі рішення суду.
Згідно рішення у справі № 128/1217/16-ц, що є долученим до матеріалів даної цивільної справ, на момент укладення спірного правочину (договору іпотеки) ОСОБА_3 була законним власником переданого в іпотеку майна і порушення вимог ст.203 ЦК України при укладанні іпотечного договору № 0101/1107/88-081-Z-01 від 07.11.2007 року судами не встановлено, а отже підстав для застосування до даного договору іпотеки ст.215 ЦК України судами також не встановлено. 
Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Відтак, іпотека залишається дійсною незалежно від змін власності на майно. Тем більш, що у вищевказаній справі судами трьох інстанцій підтверджено чинність іпотеки та відсутність підстав для визнання її недійсною за тими ж самими обґрунтуваннями ОСОБА_1 (що вона нібито помилялась у правочинах та що донька нібито не мала права передавати нерухомість в іпотеку). 
Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою 7 зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина 1 ст.3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина 5 ст.3 Закону України «Про іпотеку»). Підстави припинення іпотеки окремо визначені в Закону України «Про іпотеку», припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом. Так, згідно з вказаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання (абзац 2 частини 1 статті 17 Закону України «Про іпотеку»). 
Законом України «Про іпотеку» не передбачається такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов`язанням. Тобто, навіть сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення строків позовної давності) - само по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, відповідно, не є підставою для припинення іпотеки за абзацом 2 частини 1 ст.17 Закону України «Про іпотеку». Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17 та від 05 липня 2017 року у справі № 6-1840цс16, Верховним Судом у постановах: від 18 липня 2018 року у справі № 537/6072/16 (провадження № 61-35327св18), від 21 листопада 2018 року (провадження №61-37670св18), від 28 січня 2019 року у справі №639/7920/16 (провадження №61-33814св18), від 09 квітня 2019 року у справі №910/3359/18, постанові у справі №626/1799/17 від 28 жовтня 2019 року (провадження № 61-2382св19) та ін. З врахуванням відсутності підстав для припинення іпотечного договору, відсутні правові підстави для виключення записів про іпотеку та заборону відчуження майна з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відтак, у справі № 128/1217/16-ц судами вже були встановлені факти безпідставності позовних тверджень позивача та позовних вимог стосовно чинного і невиконаного (до теперішнього часу) договору іпотеки, який забезпечує невиконане основне зобов`язання за договором кредиту (чинним, не оскарженим та строк виконання якого ще не сплив).
Доказів протилежного стороною позивача суду не надано.
Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Отже, законодавством визначено, що скасування державної реєстрації права власності можливе лише у випадку скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності. Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц зазначено, що відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 12.03.2019у справі №911/3594/17, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19.
Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц).     
Також суд зазначає, що предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти ШвеціЇ" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Сєрков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.              Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.        
Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".      
При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки "пропорційності", як і в питаннях наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству (частина 3 статті 13 Конституції України).  
Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина 7 статті 41 Конституції України, частина 3 статті 1 Земельного кодексу України). З огляду на викладене, позовні вимоги суперечать загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.  Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.
Проаналізувавши обставини справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі, так як позивач не надав належних та достатніх доказів реального порушення його прав, щодо реалізації його законних прав на вільне володіння та розпорядження власністю. 
Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, в разі залишення позову без задоволення, судові витрати залишаються за позивачем. 
Також суд вважає за необхідне роз`яснити учасникам справи положення ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України, що у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 19, 47 Конституції України, ст. 391 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 4, 6-13, 82, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -
УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Вектор Плюс», за участю третьої особи Вінницького ВДВС у Вінницькому районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про усунення перешкод у володінні нерухомим майном- залишити без задоволення. 
Судові витрати залишити за позивачем. 
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду через Вінницький районний суд Вінницької області.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 ; 

Відповідач: ТОВ «ФК «Вектор Плюс», адреса: м. Київ, вул. Степана Бандери, 28А, 04073; 

Третя особа:  Вінницький ВДВС у Вінницькому районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, адреса: м. Вінниця, вул. Винниченка,29. 

Повний текст судового рішення виготовлено 27.07.2026. 

Суддя       Оксана БОНДАРЕНКО