РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

09 липня 2026 року 	м. Рівне	№460/12271/25	

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Дорошенко Н.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом
 	ОСОБА_1 	
до	Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області 	
 	про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, -	
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить:
визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області від 25 березня 2025 року № 103550010702 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 01 вересня 1979 року по 01 травня 1998 року та за період догляду за дитиною, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення ним трирічного віку з 09 лютого по ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 10 серпня 1983 року по 07 лютого 1984 року;
пенсію призначити з дати виникнення права.
Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що у березні 2021 року вона звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області із заявою про призначення пенсії за віком, за результатами розгляду якої листом від 31.03.2021 її було повідомлено про набуття права на пенсію після досягнення 63-річного віку у 2024 році за наявності страхового стажу не менше 21 року, при цьому страховий стаж було визначено у розмірі 22 роки 09 місяців 29 днів. Керуючись зазначеними роз`ясненнями, після досягнення 63-річного віку позивач 17.03.2025 повторно звернулася із заявою про призначення пенсії за віком, однак рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 25.03.2025 №103550010702 їй відмовлено у призначенні пенсії з підстав недостатності страхового стажу, який відповідачем визначено у розмірі лише 5 років 2 місяці 28 днів. Позивач зазначає, що відповідач безпідставно не зарахував до страхового стажу період її роботи з 01.09.1979 по 01.05.1998, підтверджений трудовою книжкою серії НОМЕР_1 , посилаючись на розбіжність у написанні її імені (« ОСОБА_3 » та « ОСОБА_3 »), хоча зазначена трудова книжка належить саме їй, оформлена за першим місцем роботи, належним чином заповнена та засвідчена роботодавцем. Крім того, відповідачем не зараховано до страхового стажу періоди догляду позивача за сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення ним трирічного віку у періоди з 09.02.1982 по 31.08.1982 та з 10.08.1983 по 07.02.1984. Позивач вважає, що відповідно до статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та законодавства, яке діяло до набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зазначені періоди підлягають зарахуванню до страхового стажу, а належними доказами їх підтвердження є трудова книжка та свідоцтво про народження дитини. На думку позивача, саме безпідставне незарахування відповідачем зазначених періодів трудової діяльності та догляду за дитиною призвело до необґрунтованого зменшення страхового стажу, у зв`язку з чим рішення про відмову у призначенні пенсії є протиправним та підлягає скасуванню.
Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 23.07.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав. На обґрунтування заперечень зазначив, що рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки за результатами розгляду поданих документів страховий стаж позивача становить 5 років 2 місяці 28 днів, що є недостатнім для призначення пенсії відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Вказав, що до страхового стажу не було зараховано періоди роботи, зазначені у трудовій книжці серії НОМЕР_1 , у зв`язку з невідповідністю імені, зазначеного у трудовій книжці, паспортним даним позивача, що унеможливлює використання такого документа як належного доказу трудового стажу. Також зазначив, що відсутні підстави для зарахування до страхового стажу періодів догляду за дитиною, оскільки подані документи не підтверджують наявність передбачених законодавством підстав для їх включення до страхового стажу. Відповідач вважає, що оскаржуване рішення прийняте на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України, є законним, обґрунтованим та таким, що не порушує прав позивача, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Судом встановлено, що 09.03.2021 позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області за місцем своєї реєстрації із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області листом від 31.03.2021 повідомило позивача про те, що право на призначення пенсії за віком вона набуде після досягнення 63-річного віку у 2024 році за умови наявності страхового стажу не менше 21 року. При цьому зазначеним територіальним органом Пенсійного фонду було проведено обчислення страхового стажу позивача, який визначено у розмірі 22 роки 09 місяців 29 днів.
Керуючись наданими їй роз`ясненнями органу Пенсійного фонду України, після досягнення 63-річного позивач 17.03.2025 звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України за місцем свого проживання із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», до якої долучила усі необхідні документи.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 25.03.2025 №103550010702 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком. Підставою для відмови зазначено відсутність у позивача необхідного страхового стажу, передбаченого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». У рішенні зазначено, що для призначення пенсії за віком необхідний страховий стаж становить 28 років, тоді як страховий стаж позивача, визначений відповідачем, складає лише 5 років 2 місяці 28 днів.
З матеріалів справи судом встановлено, що при визначенні страхового стажу відповідачем не було зараховано періоди роботи позивача, відображені у трудовій книжці серії НОМЕР_1 . Підставою для неврахування зазначених періодів відповідач вказав невідповідність імені, зазначеного у трудовій книжці, паспортним даним позивача, а саме зазначення у трудовій книжці імені « ОСОБА_3 » замість « ОСОБА_3 », яке міститься у паспорті позивача.
Таким чином, відповідачем не зараховано до страхового стажу позивача період її трудової діяльності з 01.09.1979 по 01.05.1998, що стало однією з підстав для прийняття рішення про відмову у призначенні пенсії за віком.
Крім того, судом встановлено, що відповідачем не було зараховано до страхового стажу позивача періоди догляду за її сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення ним трирічного віку, а саме періоди з 09.02.1982 по 31.08.1982 та з 10.08.1983 по 07.02.1984, протягом яких позивач не працювала та здійснювала догляд за дитиною.
Вважаючи протиправним незарахування пенсійним органом зазначених періодів до страхового стажу, що призвело до безпідставного прийняття рішення про відмову у призначенні пенсії за віком, позивач звернулася до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.
Вирішуючи адміністративний спір по суті, суд враховує наступне.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Частиною першою статті 4 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-IV) визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону №1058-IV).
Судом встановлено, що Закон України №1058-IV набув чинності з 01.01.2004, відтак, всі періоди трудової діяльності до цієї дати зараховуються відповідно до раніше чинного законодавства. 
Відповідно до ч. 1 ст. 56 Закону України “Про пенсійне забезпечення” від 05 листопада 1991 року №1788-XII (далі – Закон №1788-XII) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Згідно з вимогами ст. 62 Закону №1788-XII, Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 №162, Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Відповідно до абзацу першого підпункту 2 пункту 2.1 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за №1566/11846, до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи, як, документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного стажу роботи).
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 “Про трудові книжки працівників” відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.
При цьому, суд наголошує, що працівник не може відповідати за правильність внесення записів у трудову книжку та не повинен контролювати роботодавця щодо заповнення такої. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці. Неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.
Вказане узгоджується з позицією, викладеною Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 21.02.2018 (справа №687/975/17), від 23.04.2019 (справа №593/1452/16-а), від 30 вересня 2021 року (справа №300/860/17).
Згідно з пунктом 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 р. №162 (далі - Інструкція №162, чинної станом на дату заповнення трудової книжки позивача): трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та службовців.
Також, у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 677/277/17 вказано, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 “Про трудові книжки працівників” відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, яка звернулася за пенсією а отже, й не може впливати на її особисті права.
В постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №687/975/17 викладена правова позиція, де зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку обіймав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.
Суд також наголошує, що ані Законом №1058-IV, ані Порядком №637 не встановлено критерію оцінки оформлення трудової книжки при вирішенні питання щодо призначення пенсії за віком. Встановлення такого критерію відповідачем у даному випадку не обумовлено жодним нормативно-правовим актом, а тому пенсійний орган діяв поза межами правового регулювання, що суперечить ст. 19 Конституції України.
Відповідно до ч.3 ст.44 Закону №1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
На підставі п.4.2 Порядку №22-1, при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).
Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб до оформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Згідно з нормами п.4.7 Порядку №22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Водночас, відповідачем не надано суду доказів здійснення своїх повноважень щодо отримання додаткових документів чи сприяння позивачу в їх отриманні, які були б достатніми для підтвердження або ж спростування факту роботи у спірні періоди.
Пунктом третім Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Суд зазначає, що реалізація особою конституційного права на соціальний захист, гарантованого статтею 46 Конституції України, не може бути поставлена у залежність від належності ведення кадрової документації роботодавцем або дотримання посадовими особами підприємства усіх формальних вимог при оформленні трудової книжки.
Неналежне ведення трудової документації, зокрема відсутність окремих реквізитів на титульній сторінці трудової книжки, не може мати наслідком обмеження права особи на зарахування відповідних періодів роботи до страхового стажу та, як наслідок, позбавлення права на пенсійне забезпечення.
Суд враховує, що працівник не несе відповідальності за правильність та повноту оформлення трудової книжки, бухгалтерських чи кадрових документів підприємства, оскільки обов`язок щодо їх ведення покладається саме на роботодавця та відповідальних посадових осіб.
Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували достовірність записів у трудовій книжці позивачки або свідчили про їх фальсифікацію чи недійсність.
За таких обставин суд дійшов висновку, що формальні недоліки у заповненні трудової книжки не можуть бути самостійною та достатньою підставою для неврахування відповідних періодів роботи до страхового стажу позивачки при вирішенні питання щодо призначення пенсії.
Згідно з ч. 3 ст. 24 Закону №1058-IV, страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний 5 місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.
Якщо сума сплачених за відповідний місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є меншою, ніж мінімальний страховий внесок, цей період зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови здійснення в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду, відповідної доплати до суми страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, таким чином, щоб загальна сума сплачених коштів за відповідний місяць була не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідно до ст. 1 Закону №1058-ІV, страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону. Згідно з ч. 3 ст. 24 Закону №1058-IV, страховий стаж обчислюється в місяцях.
Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.
Якщо сума сплачених за відповідний місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є меншою, ніж мінімальний страховий внесок, цей період зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови здійснення в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду, відповідної доплати до суми страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, таким чином, щоб загальна сума сплачених коштів за відповідний місяць була не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (абзац 1 частини 4 статті 24 Закону № 1058-IV).
За змістом пункт “ж” частини 3 статті 56 Закону України “Про пенсійне забезпечення” (надалі також - Закон №1788-XII) до стажу роботи зараховується, серед іншого, також час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.
Згідно із частиною 2 статті 181 Кодексу законів про працю України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю. Час відпусток, зазначених у цій статті, до стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку, не зараховується.
Статтею 62 Закону № 1788-XII встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).
У пункті 11 Порядку №637 зазначено про те, що час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми встановлюється на підставі: свідоцтва про народження дитини або паспорта громадянина України (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть); документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала.
Документами, які підтверджують те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала, і те, що до досягнення дитиною 12-річного віку один з батьків не працював, є: виписка з трудової книжки; відомості про відсутність Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців інформації про державну реєстрацію фізичної особи підприємця, отримані порядку взаємного обміну інформацією; інформація із системи персоніфікованого обліку.
Пункт 11 вказаного Порядку №637 до внесення змін постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2010 року №233 “Про внесення змін до Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній” передбачав, що час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми встановлюється на підставі свідоцтва про народження дитини або виписки із паспорта (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть), а також документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала (виписка із трудової книжки, довідка органів управління житловим фондом чи довідка сільської, селищної Ради народних депутатів).
Суд зазначає, що відповідно до положень Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” страховий стаж — це період, протягом якого особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісячно сплачено страхові внески у сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Разом з тим, законодавець окремо передбачив, що періоди трудової діяльності та інші періоди, які враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до 01.01.2004 року, тобто до набрання чинності Законом України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, підлягають зарахуванню до страхового стажу в порядку та на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше.
Судом встановлено, що на момент виникнення спірних правовідносин законодавством, чинним до 01.01.2004, до трудового стажу включалися усі періоди перебування особи у трудових відносинах, у тому числі періоди перебування у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також час догляду непрацюючої матері за малолітньою дитиною, але не довше ніж до досягнення дитиною трирічного віку.
Крім того, відповідно до пункту “ж” частини 3 статті 56 Закону України “Про пенсійне забезпечення” та частини 2 статті 181 Кодексу законів про працю України, до стажу роботи зараховується період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
Починаючи з 01.01.2004, період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку зараховується до страхового стажу за умови фактичного здійснення особою догляду за дитиною та отримання відповідної допомоги по догляду за дитиною.
Судом встановлено, що відповідач відмовив у зарахуванні до страхового стажу позивачки періоду догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
Оцінюючи наведені доводи відповідача, суд виходить з такого.
Відповідно до пункту 11 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №637, час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми встановлюється на підставі свідоцтва про народження дитини або паспорта дитини, а також документів, які підтверджують факт того, що мати до досягнення дитиною трирічного віку не працювала.
При цьому вказаною нормою не передбачено обов`язку подання свідоцтва про народження дитини виключно із відміткою про отримання паспорта або наявності у ньому будь-яких додаткових штампів.
Суд звертає увагу, що відповідачем не наведено жодної норми чинного законодавства, яка б передбачала необхідність подання свідоцтва про народження дитини саме з відміткою про отримання паспорта як обов`язкової умови для зарахування періоду догляду за дитиною до страхового стажу.
Більше того, матеріали справи не містять жодних доказів недостовірності або неправдивості відомостей, зазначених у свідоцтві про народження дитини. Відповідачем також не надано доказів, які б спростовували факт материнства позивачки, факт народження дитини або факт здійснення позивачкою догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
Судом встановлено, що позивачкою при зверненні із заявою про призначення пенсії було подано свідоцтво про народження дитини, а також інші документи, необхідні для підтвердження відповідного періоду страхового стажу.
Отже, надані позивачкою документи є належними та достатніми доказами для зарахування до її страхового стажу періоду догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а доводи відповідача щодо неможливості такого зарахування є необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.
За наведених обставин суд дійшов висновку, що відмовляючи позивачці у зарахуванні до страхового стажу періоду догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, відповідач діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
Таким чином, спірний період догляду позивачки за дитиною підлягає зарахуванню до страхового стажу позивачки в повному обсязі.
Правовідносини щодо порядку звернення за призначенням пенсії та переліку документів, необхідних для її призначення, врегульовані Законом України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” та Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 27.12.2005 року за №1566/11846 (далі — Порядок №22-1).
Судом встановлено, що трудова книжка позивача серії НОМЕР_1 містить усі необхідні записи про її трудову діяльність у спірний період. Доказів того, що зазначена трудова книжка є недійсною, містить підроблені записи або не належить позивачу, матеріали справи не містять, а відповідачем таких обставин не доведено.
Єдиною підставою для незарахування відповідачем спірного періоду роботи стало те, що у трудовій книжці ім`я позивача зазначено як « ОСОБА_3 », тоді як у паспорті воно зазначене як « ОСОБА_3 ».
Суд критично оцінює такі доводи відповідача та зазначає, що сама по собі відмінність у написанні імені особи, яка виникла внаслідок перекладу чи оформлення документів російською та українською мовами, за відсутності будь-яких інших розбіжностей щодо особи, не може бути достатньою правовою підставою для неврахування трудової книжки як основного документа, що підтверджує трудовий стаж.
При цьому суд враховує, що трудова книжка була оформлена за першим місцем роботи позивача, містить записи про прізвище, ім`я та по батькові, засвідчена підписом відповідальної особи та печаткою підприємства, а всі подальші записи про прийняття на роботу, переведення та звільнення внесені належним чином відповідно до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок. Будь-яких виправлень, які б ставили під сумнів належність трудової книжки позивачу, судом не встановлено.
Більше того, відповідно до пункту 4.2 Порядку №22-1 саме на орган Пенсійного фонду покладено обов`язок перевірити подані документи, встановити наявність можливих розбіжностей, роз`яснити заявнику порядок їх усунення, повідомити про необхідність подання додаткових документів та, у разі необхідності, здійснити перевірку відомостей шляхом направлення відповідних запитів до підприємств, установ, організацій чи архівних установ. Крім того, частиною третьою статті 44 Закону №1058-IV органам Пенсійного фонду надано право витребовувати необхідні документи та перевіряти достовірність поданих відомостей. 
Отже, у разі виникнення сумнівів щодо належності трудової книжки відповідач був зобов`язаний використати передбачені законом механізми перевірки поданих документів, а не обмежуватися формальною відмовою у зарахуванні відповідних періодів роботи.
Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, який виходить із того, що формальні недоліки оформлення трудової книжки не можуть бути самостійною підставою для позбавлення особи права на зарахування відповідного періоду роботи до страхового стажу за умови, що наявні записи дозволяють ідентифікувати особу та підтвердити факт її трудової діяльності.
Таким чином, суд доходить висновку, що відповідач безпідставно не зарахував до страхового стажу позивача період роботи з 01.09.1979 по 01.05.1998.
Оскільки відповідач не довів правомірності неврахування спірних періодів страхового стажу, суд дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 25.03.2025 №103550010702 прийняте без повного та всебічного дослідження поданих позивачем документів, з порушенням вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Закону України «Про пенсійне забезпечення», Порядку №637 та Порядку №22-1, у зв`язку з чим є протиправним та підлягає скасуванню.
З огляду на викладене, з метою повного та ефективного захисту порушеного права позивача суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, визнання протиправним та скасування рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії за віком, зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача період роботи з 01.09.1979 по 01.05.1998, а також періоди догляду за дитиною з 09.02.1982 по 31.08.1982 та з 10.08.1983 по 07.02.1984.
При цьому, таке рішення суду не призведе до втручання у дискреційні повноваження відповідача, оскільки дискреційні повноваження не є необмеженими (абсолютними) та закінчуються з прийняттям органом Пенсійного фонду певного рішення, яке свідчить про те, що він скористався наданим йому правом свободи дій для його винесення (дискреційними повноваженнями), чим виключив можливість прийняття іншого рішення.
Така позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 21.03.2019 у справі №817/498/17 (№К/9901/44445/18), які є обов`язковими для врахування судами в силу вимог ч. 5 ст. 242 КАС України.
Визначаючи дату, з якої слід відновити порушені права, свободи та інтереси позивача, суд враховує положення частини першої статті 45 Закону №1058-ІV, згідно з якою пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Оскільки позивач досягла пенсійного віку 17.12.2024, а звернення до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії відбулося 17.03.2025 (тобто в межах трьох місяців з дня досягнення нею пенсійного віку), то порушене право слід відновити з 18.12.2024.
Згідно з ч. 1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності його поведінки у спірних правовідносинах. Натомість доводи позивача відповідають обставинам справи та вимогам чинного законодавства. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити.
Враховуючи результати судового розгляду справи, документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України суд присуджує на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача - суб`єкта владних повноважень. 
Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
В И Р І Ш И В :
Позов задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області від 25.03.2025 № 103550010702 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 . 
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області призначити ОСОБА_1 з 18.12.2024 пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 01 вересня 1979 року по 01 травня 1998 року та період догляду за дитиною, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення ним трирічного віку, з 09 лютого 1982 року по 31 серпня 1982 року, з 10 серпня 1983 року по 07 лютого 1984 року.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять грн. 20 коп.).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду. 
Повний текст рішення складений 09 липня 2026 року 
Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_2 ) 
Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Олександра Борисенка, буд. 7,м. Рівне,Рівненська обл.,33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 21084076) 

Суддя       Н.О. Дорошенко