Справа № 308/9841/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 серпня 2026 року        місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:
головуючої судді - Світлик О.М.,
за участю секретаря судового засідання - Чепи М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Ужгороді у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовною заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

ТОВ «Бізнес Позика» звернулося до суду з позовною заявою до  ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
На обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що 28.05.2025 між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено договір №519473-КС-006 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію».
ТОВ «Бізнес Позика» свої зобов`язання за договором кредиту виконало, та надало позичальнику грошові кошти в розмірі 10000,00 грн шляхом перерахування на банківську картку позичальника № НОМЕР_1 (котру позичальником вказано при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті), що підтверджується довідкою про перерахування коштів.
Також, 10.07.2025 між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №1 до договору №519473-КС-006 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до умов додаткової угоди сторони домовились внести зміни в п. 1 договору та викласти «Термін дії договору» в новій редакції, а саме: «Термін дії договору: до 28.05.2026 р.»
До теперішнього часу боржник свої зобов`язання за кредитним договором № 519473-КС-006 про надання кредиту належним чином не виконав, а лише часткового сплатив кошти, розрахунок та розмір яких зазначені у розрахунку заборгованості за договором №519473-КС-006, чим порушив свої зобов`язання, встановлені договором. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором №519473-КС-006 відповідач на виконання умов договору здійснив часткову оплату за договором № 519473-КС-006 на загальну суму 635,00 грн.
Зважаючи на ті обставини, що ОСОБА_1 належним чином не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, у боржника станом на 08.06.2026 утворилась заборгованість за договором №519473-КС-006 про надання кредиту, в розмірі 42465,00 грн, що складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 10000,00 грн; суми прострочених платежів по процентах - 26100,00 грн; суми заборгованості по штрафам - 0,00 грн; суми заборгованості по відсотках відповідно до ст. 625 ЦК України - 4365,00 грн; суми прострочених платежів за комісією - 2000,00 грн.
На підставі наведеного, представник позивача просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес Позика» заборгованість за договором №519473-КС-006 про надання кредиту від 28.05.2025, що становить 42465,00 грн та сплачений судовий збір у розмірі 2662,40 грн.
Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.07.2026 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом. Постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, здійснювати розгляд (формування та зберігання) судової справи в змішаній (паперовій та електронній) формі, при цьому додатки до позовної заяви зберігати лише в електронній формі.
У судове засідання представник позивача не з`явився, в позовній заяві просить суд проводити розгляд справи за його відсутності.
Позивачем надано докази про надсилання відповідачу позовної заяви разом з додатками до неї.
Відповідач у судове засідання не з`явився, однак ним було подано відзив на позовну заяву, згідно з яким просить здійснювати розгляд цивільної справи та всі судові засідання за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів та матеріалів.
Відповідач заперечує проти позовних вимог позивача у повному обсязі, вважає їх повністю безпідставними, незаконними, арифметично сфальсифікованими та такими, що не підлягають задоволенню. Свої заперечення обґрунтовує тим, що позивач просить стягнути суму «прострочених процентів» у розмірі 26100,00 грн. Ця вимога є прямим та умисним порушенням закону. Зазхначає, що 10.07.2025 між сторонами було укладено додаткову угоду № 1, якою кінцевий строк дії кредитного договору встановлено до 28.05.2026. Жодних інших додаткових угод про продовження строку дії договору сторони не укладали. Відповідно до правового висновку, викладеного у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12: «Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. У межах кредитного договору позичальник отримує кошти у користування на строк, тому обов`язок сплачувати проценти поза межами цього строку не виникає». Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц та від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц. Починаючи з 29.05.2026 року, ТОВ «Бізнес Позика» втратило будь-яке законне право нараховувати договірні проценти. Нарахування 26100,00 грн процентів після закінчення строку договору є абсолютно протиправним, тому ця сума стягненню не підлягає. 
Позивач вимагає стягнути 4365,00 грн на підставі ст. 625 ЦК України. Відповідач вважає, що цей розрахунок є грубою арифметичною маніпуляцією, розрахованою на неуважність суду. Період прострочення виконання основного зобов`язання (тіла кредиту в розмірі 10000,00 грн) після закінчення строку дії договору (з 29.05.2026) станом на дату розрахунку позивача (08.06.2026) становить рівно 11 календарних днів. Законний математичний розрахунок 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України: S = (P * r * t) / (365 * 100) Де: P - сума основного боргу (10 000,00 грн); r - річна процентна ставка (3%); t - кількість днів прострочення (11 днів). S = (10 000,00 * 3 * 11) / 36 500 = 9,04 грн. Позивач намагається стягнути 4365,00 грн замість належних 9,04 грн, нараховуючи 3% річних не на тіло кредиту, а на вигадані ним пені, штрафи та відсотки (анатоцизм). Згідно з ч. 2 ст. 1048 ЦК України та ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», нарахування процентів на проценти прямо заборонено. Відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 12 листопада 2019 року у справі № 912/3810/18 нарахування 3% річних на прострочені проценти чи пеню є незаконним, оскільки стаття 625 ЦК України передбачає відповідальність лише за порушення грошового зобов`язання в частині повернення основної суми боргу (тіла). Спроба стягнути суму, яка завищена у 482 рази, є грубим зловживанням процесуальними правами (ст. 44 ЦПК України). Відповідач вимагає застосувати до позивача штраф за введення суду в оману на підставі ст. 148 ЦПК України. 
Позивач одночасно просить стягнути пеню, підвищені відсотки за прострочення, комісію за супровід та нарахування за ст. 625 ЦК України. Відповідно до статті 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Верховний Суд у своїй постанові від 01 червня 2021 року у справі № 910/1238/20 зазначено, що одночасне стягнення штрафу, пені та підвищених «штрафних» відсотків за один і той самий період прострочення є порушенням ст. 61 Конституції України, оскільки призводить до подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. 
Відповідач зауважує, що вимога про стягнення комісії у розмірі 2000,00 грн є нікчемною за законом. Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору, які передбачають оплату споживачем послуг на користь кредитодавця за дії, які той вчиняє на власну користь (ведення справи, адміністрування, облік), є нікчемними. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 викладено обов`язковий висновок: «Комісія за обслуговування кредиту є нікчемною в силу закону, оскільки фінансова установа не надає споживачу жодних додаткових послуг за цю плату, а лише здійснює адміністрування власного бізнесу. Така умова договору є нікчемною з моменту укладення». 
Позивач стверджує, що кредитний договір підписано електронним цифровим підписом або одноразовим ідентифікатором (SMS-кодом). Проте жодних належних доказів цього суду не надано. Відповідно до правової позиції Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 саме на кредитора покладається обов`язок довести, що електронний підпис-ідентифікатор був надісланий на верифікований номер телефону, який належить саме відповідачу, та що відповідач пройшов процедуру ідентифікації відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Відповідач зауважує, що позивач не надав суду: офіційного підтвердження від мобільного оператора, що номер телефону, на який відправлявся SMS-код, зареєстрований за ОСОБА_1 на підставі його паспортних даних; системних лог-файлів (лог-аудиту) з його власної IT-системи, які б підтверджували IP-адресу та MAC-адресу пристрою, з якого нібито здійснювався підпис договору. 
Заявлена позивачем відсоткова ставка 1% на день становить 365% річних (1% * 365 днів = 365% річних). Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими, якщо вони створюють істотний дисбаланс прав та обов`язків на шкоду споживача. Конституційний Суд України у Рішенні від 10.11.2011 № 15-рп/2011 зазначив, що споживач є слабшою стороною договору, а встановлення кредитором грабіжницьких та надмірних відсотків прямо суперечить засадам добросовісності, розумності та справедливості (ст. 3, 509 ЦК України). Нарахування 365% річних є кабальною умовою, спрямованою на безпідставне збагачення фінансової установи. 
Відповідач вважає, що надані позивачем виписки з його внутрішньої програми не є доказами в розумінні закону. Відповідно до правової позиції Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 398/163/15-ц внутрішні таблиці розрахунків та односторонні довідки банку/ фінансової установи не є первинними бухгалтерськими документами і не можуть бути належними доказами реального надання (отримання) кредитних коштів. Позивач не надав суду платіжної інструкції, меморіального ордеру чи банківської виписки з мокрою печаткою установи (або кваліфікованим електронним підписом банку), які б підтверджували фактичне та безповоротне перерахування 10000,00 грн на рахунок відповідача. 
Крім того, відповідач зауважує, що відповідно до пункту 18 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит, позичальник звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення». Згідно з цією нормою, будь-які нарахування штрафного характеру, підвищені відсотки за прострочення чи додаткові комісії, нараховані під час воєнного стану, є незаконними та скасовуються в силу дії прямої норми закону.
На підставі вищевикладеного, відповідач просить повністю відмовити ТОВ «Бізнес Позика» у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю, незаконністю та наявністю арифметичних маніпуляцій у розрахунках. Крім того, просить відмовити у задоволенні вимоги про стягнення комісії у розмірі 2000,00 грн у зв`язку з нікчемністю цієї умови договору в силу закону; відмовити у задоволенні вимоги про стягнення відсотків за ст. 625 ЦК України у розмірі 4365,00 грн, визнавши законний та обґрунтований розмір нарахувань у сумі 9,04 грн. Крім того, просить визнати дії ТОВ «Бізнес Позика» щодо надання суду завідомо викривленого розрахунку нарахувань за ст. 625 ЦК України (завищеного у 482 рази) процесуальним зловживанням у розумінні ст. 44 ЦПК України, та накласти на позивача штраф у межах, визначених ст. 148 ЦПК України, та покласти судові витрати на позивача.
Від представника позивача через підсистему «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення, у яких позивач звертає увагу суду на те, що у відзиві на позовну заяву сторона відповідача не заперечує щодо наступних обставин справи: укладення кредитного договору та додаткової угоди з позивачем; отримання кредитних коштів за кредитним договором; здійснення платежу за кредитним договором; порушення умов кредитного договору (графіку платежів), внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість за Кредитним договором; наявність заборгованості за кредитним договором. Відповідно до ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. справи У зв`язку з вищевикладеним, просимо суд під час розгляду та вирішення врахувати визнання стороною відповідача вищезазначених обставин справи. 
Позивач зазначає, що відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором, відповідач на виконання умов договору здійснив часткову оплату на загальну суму 635,00 грн. Таким чином, зробивши часткову оплату з метою виконання умов кредитного договору, відповідач вчинив конклюдентні дії щодо визнання факту укладення кредитного договору і, відповідно, визнання правомірності вимог позивача щодо стягнення заборгованості за кредитним договором. Верховний суд у постанові від 23.12.2020 у справі № 127/23910/14-ц дійшов висновку, що часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та або суми санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу. Крім того, Верховний Суд у постанові від 10.09.2019 у справі № 916/2403/18 дійшов висновку, щодо дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку може належати зокрема часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.
Верховний Суд у пункті 76 своєї постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 дійшов висновку, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.
Також Верховний Суд у пункті 6.38 своєї постанови від 26.10.202 у справі № 227/3760/19-ц дійшов висновку, що у разі якщо договір виконувався обома сторонами то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір вважається укладеним та може бути оспорюваним .
Щодо нарахування процентів за кредитним договором позивач зазначає, що згідно з ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 10561 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Щодо подорожчання загальної вартості кредиту позивач зазначає, що процента ставка (проценті ставки) за кредитним договором нараховується кожен день на залишок заборгованості позичальника за тілом кредиту. У п. 4.2.2. кредитного договору був встановлений орієнтовний графік платежів, відповідно до якого позичальник повинен був здійснювати платежі у відповідному розмірі та у відповідні дати. Якби позичальник здійснював платежі у відповідності до встановленого графіку платежів, йому дійсно потрібно було б сплатити суму орієнтовної загальної вартості кредиту, яка зазначена у кредитному договорі. Однак невиконання (неналежне виконання) позичальником графіку платежів закономірно призвело до подорожчання загальної вартості кредиту, оскільки процента ставка (проценті ставки) за кредитним договором нараховується кожен день на залишок заборгованості позичальника за тілом кредиту, і якщо позичальник не здійснив відповідний платіж за графіком у відповідному розмірі та у відповідні дату (чи зробив його у меншому розмірі), тобто розмір заборгованості за тілом кредиту не зменшився, це призводить до подорожчання загальної вартості кредиту та нарахування процентів у більшому розмірі, ніж якби позичальник здійснював платежі у відповідності до графіку платежів.
Крім того позивач звертає увагу, що доданий до позовної заяви розрахунок заборгованості позичальника за кредитним договором ґрунтується на умовах кредитного договору та узгоджується з обставинами та матеріалами справи. 28.05.2025 р. між ТОВ «Бізнес Позика» та відповідачем було укладено договір №519473-КС-006 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». 10.07.2025 р. між ТОВ «Бізнес Позика» та відповідачем було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору. Відповідно до п. 4.2. додаткової угоди № 1 до кредитного договору, строк дії договору: до 28.05.2026 р. Як вбачається з розрахунку заборгованості, сума заборгованості відповідача за кредитним договором після 28.05.2026 р. припинила змінюватися, у зв`язку із закінченням строку дії кредитного договору. Оскільки розрахунок заборгованості, який був доданий позивачем до позовної заяви формується автоматично, програма автоматично «протягнула» дати після закінчення строку дії кредитного договору (після 28.05.2026 р.) до дати створення цього розрахунку заборгованості. Відповідно до вищевикладеного, ТОВ «Бізнес Позика» не продовжувало строк дії кредитного договору в односторонньому порядку, не нараховувало проценти після закінчення строку дії кредитного договору, та не просило суд стягнути з відповідача жодні проценти, які начебто були нараховані після закінчення строку дії кредитного договору.
Щодо правомірності встановлення обов`язку по сплаті комісії за надання кредиту у кредитному договорі, позивач зазначає, що відповідно до п. 2.1. кредитного договору, кредитодавець надає позичальнику кредит на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісію у порядку та на умовах, визначених цим договором та правилами надання споживчих кредитів ТОВ «Бізнес Позика». Відповідно до п. 2.5. кредитного договору, комісія за видачу кредиту 2000,00 грн. Крім того позивач, звертає особливу увагу суду на те, що кредитним договором (додатковими угодами, у випадку встановлення ними комісії за надання додаткових кредитних коштів) встановлена саме комісія за надання кредитних коштів, а не комісія за комісій за обслуговування та/або користування кредитом тощо, тому жодні «додаткові чи супутні банківські послуги» комісією за надання кредиту не передбачені. Також обов`язок відповідача щодо сплати зокрема комісії за надання кредиту передбачений у паспорті споживчого кредиту до кредитного договору, де також викладений графік платежів за кредитним договором, який чітко передбачає сплату відповідачем платежів на погашення заборгованості за тілом, процентами та комісією за надання кредиту.
На виконання ухвали суду щодо витребування доказів АТ «Сенс Банк» супровідним листом від 04.08.2026 вих №13244-БТ-32.3/2026 повідомив, що ОСОБА_1 є клієнтом банку, на його ім`я відкрито запитувану карту № НОМЕР_1 , рахунок до картки № НОМЕР_2 , надавши виписку про рух коштів по карті за період з 28.05.2025 по 28.05.2026.
За приписами частини першої, другої, восьмої статті 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 28.05.2025 між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено договір №519473-КС-006 про надання кредиту (Споживчий кредит. Електронна форма), згідно з яким кредитодавець надає позичальнику кредит в розмірі 10000 грн на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісію у порядку та на умовах, визначених цим договором та Правилами надання споживчих кредитів ТОВ «Бізнес позика» (надалі - Правила) (п. 2.1 договору).
У п. 2.3 договору сторони узгодили строк, на який надається кредит - 16 тижнів, зафіксувавши у п. 2.8 договору строк дії останнього до 17.09.2025.
Відповідно до п. 2.4 договору стандартна процентна ставка за кредитом: в день 1%, фіксована.
Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку (терміну) договору. встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку.
Комісія за видачу кредиту: 2200 грн (п. 2.5 договору).
Орієнтовна реальна річна процентна ставка: 9744,35 процентів (п. 2.11 договору).
У розділі 3 договору сторони погодили технологію (порядок) укладення договору, а також порядок створення та накладення електронних підписів сторонами.
Порядок та умови надання кредиту обумовлені у розділі 4 договору.
За приписами п. 7.2 договору закінчення строку (терміну) дії договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення та/або невиконання умов договору, які мали місце під час дії договору.
10.07.2025 між ТОВ «Бізнес Позика» та  ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №1 до договору №519473-КС-006, згідно з якою сторони домовились внести зміни в п. 1 договору та викласти «Термін дії Договору» в новій редакції, а саме: термін дії договору: до 28.05.2026.
Долученим до позовної заяви Паспортом споживчого кредиту також підтверджено суму кредиту 10000 грн, строк кредитування, суму комісії та порядок повернення кредиту.
Як вбачається з Паспорта споживчого кредиту (інформація, яка надається споживачу для порівняння різних пропозицій кредитодавця до укладення договору про споживчий кредит) позичальником 28.05.2025 підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором UA-5006; номер телефону: НОМЕР_3 (28.05.2025 21:03:34).
Матеріалами справи встановлено, що укладений між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 електронний договір №519473-КС-006 про надання кредиту (Споживчий кредит. Електронна форма) підписано позичальником 28.05.2025 о 21:04:19 електронним підписом одноразовим ідентифікатором UA-8644, номер телефону: НОМЕР_3 .
Як вбачається з розділу 12 «Реквізити та підписи сторін» засобом зв`язку з позичальником вказано номер телефону: НОМЕР_4 .
Згідно з даними у розділі 12 «Реквізити та підписи сторін» додаткової угоди №1 до договору №519473-КС-006, вказаний документ позичальником підписано 10.07.2025 о 11:36:42 електронним підписом одноразовим ідентифікатором UA-1116, номер телефону: НОМЕР_3 .
Згідно з інформацією, наданою АТ «Сенс Банк» на виконання ухвали суду про витребування доказів від 29.07.2026 у даній справі, встановлено, що на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) банком було емітовано банківську картку № НОМЕР_1 , рахунок до картки № НОМЕР_2 . Випискою з рахунка приватного клієнта №760159-2026/0804 (розрахунковий період з 28.05.2025 по 28.05.2026) підтверджено зарахування на номер основного рахунка № НОМЕР_2 10000,00 грн - дата операції 28 травня 2025 року 21:04, квит. код 027279.
Успішний переказ грошових коштів на рахунок отримувача також підтверджено листом ТОВ «ПрофітГід», у якому зазначено наступні реквізити:
платник ТОВ БІЗНЕС ПОЗИКА, код ЄДРПОУ 41084239;
номер транзакції 44845-54828-53374;
дата / час здійснення переказу 28.05.2025 21:04;
сума переказу, грн 10000.00;
номер платіжної картки отримувача НОМЕР_6 ;
емітент платіжної картки отримувача SENSE BANK;
код авторизації 027279;
код RRN 514821415128;
призначення переказу: Перерах. коштiв Калінін В. О. ІПН НОМЕР_5 зг. до кредитного дог. №519473-КС-006 від 28.05.2025 Без ПДВ.
Вказана у даному листі інформація відповідає даним, зазначеним у виписці з рахунка приватного клієнта №760159-2026/0804
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Разом з тим, відповідно до п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
При цьому згідно з п. 3 цього Положення клієнтські рахунки це особові рахунки, за якими обліковуються кошти клієнтів банку. До клієнтських рахунків належать кореспондентські, поточні, вкладні (депозитні) рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу).
Отже заперечення відповідача щодо відсутності у матеріалах справи первинних документів спростовуються наявною випискою про рух коштів.
Відповідно до електронного кредитного договору відповідачем отримано кредитні кошти, отже, ТОВ «Бізнес Позика» свої зобов`язання за договором виконано в повному обсязі.
Відповідач належним чином не виконав свого обов`язку за кредитним договором, надані йому кошти в строки, передбачені договором, не повернув.
Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитом, сформованим позивачем за кожен день строку дії договору, станом на 28.05.2026 заборгованість позивача - 42465,00 грн, що складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 10000,00 грн; суми прострочених платежів по процентах - 26100,00 грн; суми заборгованості по відсотках відповідно до статті 625 ЦК України - 4365,00 грн; суми прострочених платежів за комісією - 2000,00 грн.
Вказаний договір укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписано накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» договір прирівнюється до укладеного в письмовій формі.
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).
Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.
Відповідно до статті 5 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним
Згідно зі статтею 6 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту. Якщо покупець (споживач, замовник) укладає електронний договір шляхом розміщення замовлення за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, продавець (виконавець, постачальник) зобов`язаний оперативно підтвердити отримання такого замовлення. Замовлення або підтвердження розміщення замовлення вважається отриманим у момент, коли сторона електронного договору отримала доступ до нього (стаття 7 Закону).
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Таким чином, сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строки та умови надання грошових коштів, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення договору на таких умовах шляхом підписання договорів за допомогою електронних підписів одноразовими ідентифікаторами.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частини перша статті 1049 ЦК України). 
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі статтею 611 ЦК України при порушенні зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Таким чином, оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання щодо повернення отриманих коштів за укладеним договором належним чином не виконав, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості щодо суми прострочених платежів по тілу кредиту у розмірі 10000 грн є підставними та підлягають до задоволення.
Щодо позовних вимог у частині стягнення з відповідача заборгованості за нарахованими відсотками у розмірі 26100 грн підлягають до часткового задоволення, оскільки суд не погоджується з розміром нарахованих процентів за користування кредитними коштами за вказаним кредитним договором.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 січня 2020 року у справі №643/5521/19 (провадження №61-20093св19) зазначено, що в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Суд вважає, що розмір відсотків, які просить стягнути позивач з відповідача не є співмірним тілу кредиту, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (розмір відсотків у два з половиною рази перевищує тіло кредиту) за користування коштами.
У постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі №679/1103/23 зазначено, що принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі №910/719/19 (пункт 6.20).
Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (частина перша статті 613 ЦК України).
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.
Необхідно зазначити, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 9 квітня 1985 року №39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 9 квітня 1985 року №39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.
Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином, ефективного вибору.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
У Рішенні від 11 липня 2013 року №7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 7 жовтня 2020 року у справі №132/1006/19.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Також у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
У постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23 зазначено, що під час розгляду справи суд апеляційної інстанції не спростував доводів ОСОБА_1 щодо несправедливих умов нарахування розміру відсотків за несвоєчасно виконане зобов`язання за кожен день прострочення, зазначивши лише про те, що позичальник із позовом про визнання недійсним договору про відкриття кредитної лінії не звертався. При цьому відсутність такого позову не є перешкодою для врахування інтересів відповідача у цій справі з метою дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
З огляду на зазначене, враховуючи, що заявлена позивачем до стягнення заборгованість за процентами за кредитним договором у розмірі 26100 грн не є співрозмірною сумі кредиту за вказаними договором, є непропорційно великою сумою відсотків, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором, суд дійшов висновку про те, що розмір процентів за вказаним договором необхідно зменшити до розміру тіла кредиту у розмірі 10000 грн.
Щодо позовних вимог у частині стягнення з відповідача заборгованості по відсотках відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі 4365 грн суд зазначає наступне.
Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).
Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі №320/8618/15-ц (провадження №61-4393сво18)).
Відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який було в подальшому неодноразово продовжено відповідними Указами Президента України та який діє на теперішній час.
У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).
Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: 1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; 2) в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; 3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Дана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі №183/7850/22.
Оскільки позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача процентів за порушення виконання грошового зобов`язання на підставі 625 ЦК України у розмірі 4365 грн, нарахованих у період дії воєнного стану, то підлягають застосуванню положення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а відтак вимоги позивача у цій частині до задоволення не підлягають.
Щодо позовних вимог у частині стягнення з відповідача заборгованості по комісії у розмірі 2000 грн суд зазначає наступне.
Пунктом п. 2.5 договору передбачено комісію за видачу кредиту у розмірі 2000 грн.
Комісія нараховується одноразово при видачі кредиту в дату видачі кредиту. Розмір комісії, встановлений цим пунктом договору, залишається незмінним протягом усього строку (терміну) договору. Встановлений договором розмір комісії не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку.
Комісія за видачу кредиту - грошові кошти, які згідно з умовами цього договору позичальник зобов`язаний сплатити кредитодавцю в якості однієї (першої) з двох складових оплати за надання та користування кредитом. Комісія за видачу кредиту нараховується одноразово при видачі кредиту в дату видачі кредиту, якщо умовами договору передбачено сплату комісії за видачу кредиту (п. 1.6 договору).
10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 листопада 2023 року у справі №204/224/21 дійшов висновку про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Відповідно до частини п`ятої статті 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
У постанові Верховного Суду від 31 липня 2025 року у справі №199/441/21 зазначено, що положення договору про надання споживчого кредиту, які передбачають здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», є нікчемними і окреме рішення суду про визнання їх недійсними не вимагається.
Так, у кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх послуг кредитодавця, які пов`язані з наданням кредиту, що надаються відповідачу та за які позивачем встановлена комісія.
Враховуючи те, що позивач не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні даного кредитного договору, то умова укладеного між позивачем та відповідачем кредитного договору (п. 2.5) щодо сплати комісії є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
За наведених обставин, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог у частині стягнення заборгованості по комісії необхідно відмовити.
Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та визначеного позивачем предмета спору, суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_1 взятих на себе кредитних зобов`язань в строки, передбачені договором, належним чином не виконав, а тому позовні вимоги позивача про стягнення з нього заборгованості за договором №519473-КС-006 про надання кредиту (Споживчий кредит. Електронна форма) від 28.05.2025 підлягають частковому задоволенню у розмірі 20000 грн, з яких: сума прострочених платежів по тілу кредиту - 10000 грн; сума прострочених платежів по процентах - 10000 грн.
При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2662,40 грн.
У відповідності до статті 141 ЦПК України, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1254,00 грн.
Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 89, 141, 223, 259, 263-265, 279, 280, 354, 355 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» заборгованість за договором №519473-КС-006 про надання кредиту (Споживчий кредит. Електронна форма) від 28.05.2025 у розмірі 20000 (двадцять тисяч) гривень, з яких: сума прострочених платежів по тілу кредиту - 10000 грн; сума прострочених платежів по процентах - 10000 грн.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» судовий збір у розмірі 1254 (одна тисяча двісті п`ятдесят чотири) гривні 00 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач: товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика», код ЄДРПОУ 41084239, місцезнаходження: бульвар Лесі Українки, будинок 26, офіс 411, м. Київ.
Відповідач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 .
Дата складення повного судового рішення - 25 серпня 2026 року.

Суддя Ужгородського міськрайонного суду
Закарпатської області         О.М. Світлик