ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
пр. Волі, 54а, м. Луцьк, 43010, тел./факс 72-41-10
E-mail: inbox@vl.arbitr.gov.ua Код ЄДРПОУ 03499885

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
 26 червня 2026 року 	Справа № 903/344/26	

за позовом Заступника керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях
до відповідача: Фізичної особи підприємця Кольбуха Андрія Васильовича, м.Рава-Руська, Львівська область
про стягнення 1 086 099, 47 грн
Суддя Шум М.С.
Секретар судового засідання Сосновська Ю.П.
Представники сторін:
від прокуратури: Рішко А.В., прокурор
від позивача: н/з
від відповідача: Андрусяк І.В.
встановив: в позовній заяві від 08.04.2026 Заступник керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях до Фізичної особи підприємця Кольбуха Андрія Васильовича прокурор просить суд: 
Стягнути із ФОП Кольбуха Андрія Васильовича (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях (ЄДРПОУ 42899921) грошові кошти у розмірі 1086099,47 грн, з яких: 714 000 грн заборгованості з орендної плати за Договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 1515 від 25.06.2024; 153 996,82 грн пені, нарахованої відповідно до п. 3.8 Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 1515 від 25.06.2024; 181 512,25 грн неустойки, розрахованої відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України та п. 4.4 Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 1515 від 25.06.2024; 23 111,04 грн інфляційних втрат та 13 479,36 грн трьох процентів річних, розрахованих відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Стягнути з ФОП Кольбуха Андрія Васильовича (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Волинської обласної прокуратури (ЄДРПОУ 02909915) сплачений судовий збір у розмірі 13033, 20 гривень.
Позовні вимоги обґрунтовані наявністю заборгованості з орендної плати за Договором оренди від 25.06.2024 № 1515.
Ухвалою суду 10.04.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначити на 05 травня 2026 року на 12:15 год.
24.04.2026 на адресу суду від Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях надійшли пояснення у справі. Позовні вимоги підтримує повністю.

Суд протокольною ухвалою від 05.05.2026 закрив підготовче провадження та призначив розгляд справи по суті на 09.06.2026 о 11год 00 хв.
02.06.2026 на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву та заява про поновлення пропущеного на подання відзиву на позовну заяву.
03.06.2026 на адресу суду від прокурора надійшла відповідь на відзив на позовну заяву та заява в якій просить суд залишити відзив відповідача на позовну заяву без розгляду.
Розглянувши заяву відповідача про поновлення строку для подання відзиву, суд дійшов висновку про її задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст.119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк. Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію. Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу.
Ураховуючи вищевикладене, з метою забезпечення принципу змагальності, для реалізації прав сторін на повне та об`єктивне встановлення всіх обставин справи, суд протокольною ухвалою від 09.06.2026 задовольнив заяву представника Фізичної особи підприємця Кольбуха Андрія Васильовича про поновлення процесуального строку для подачі відзиву та долучення відзиву на позовну заяву до матеріалів справи.
У судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі.
Представник відповідача в судовому засіданні просив суд у позові відмовити. При цьому зазначив, що протягом тривалого часу Орендар був позбавлений можливості реалізувати своє право користування майном у повному обсязі, оскільки існувала невизначеність щодо правового статусу договору, його дії та обсягу зобов`язань сторін, оскільки розірвання договору відбулося 16.12.2025, а 15.01.2026 майно повернуто Балансоутримувачу.
В судовому засіданні 09.06.2026 оголошено перерву на стадії прийняття рішення до 23.06.2026 до 12:10 год.
Згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши позицію представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,-
встановив:
25.06.2024 за результатами електронного аукціону між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях
(Орендодавець), ОСОБА_1 (Орендар) та ДСГП "Ліси України" (Балансоутримувач) укладено Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 1515, предметом якого є нерухоме майно - будівля буфету площею 161,3 кв.м за адресою: 44021, Волинська область, Ковельський район, с. Світязь, провулок Набережний, 8/Д (Договір). 
Відповідно до п.1.1 Договору Орендодавець і Балансоутримувач передають, а Орендар приймає у строкове платне користування майно, зазначене цу п.4 Умов, вартість якого становить суму, визначену у п.6 Умов.
Згідно п. 2.1 Договору Орендар вступає у строкове платне користування майном у день підписання акта приймання-передачі майна. Акт приймання передачі підписується між Орендарем і Балансоутримувачем одночасно із підписанням цього Договору.
Згідно п. 3.1 Договору орендна плата становить суму, визначену у пункті 9 Умов Договору (100 000 грн на місяць).
Відповідно до п. 3.3, 3.5 Договору Орендар сплачує орендну плату до державного бюджету та Балансоутримувачу щомісяця до 15 числа поточного місяця оренди (70 % орендної плати перераховується до державного бюджету, 30 % - на рахунки Балансоутримувача). В день укладення цього договору або до цієї дати Орендар сплачує орендну плату за кількість місяців, зазначену у пункті 10 Умов (авансовий внесок з орендної плати), на підставі документів, визначених у пункті 3.6 цього договору.
Пукнтом 3.7 Договору встановлено, що орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, стягується Орендодавцем (в частині, належній державному бюджету) та/або Балансоутримувачем (в частині, належній Балансоутримувачу).
У відповідності до п. 3.9 Договору сума орендної плати, сплаченої авансом відповідно до пункту 3.5 цього договору, підлягає зарахуванню в рахунок сплати орендної плати за перші місяці оренди після підписання акта приймання-передачі Майна.
Згідно п. 3.8 Договору на суму заборгованості Орендаря із сплати орендної плати нараховується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення перерахування орендної плати.
Пунктом 11.4 Договору передбачено, що стягнення заборгованості з орендної плати, пені та неустойки (за наявності), передбачених цим договором, може здійснюватися на підставі рішення суду.
Відповідно до п.12 Договору строк договору – 5 років з дати набрання чинності цим договором. Згідно п. 12.1 Договору оренди, цей договір укладено на строк, визначений у пункті 12 Умов. Перебіг строку договору починається з дня набрання чинності цим договором. Цей договір набирає чинності в день його підписання сторонами.Строк оренди за цим договором починається з дати підписання акта приймання-передачі і закінчується датою припинення цього договору.
Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України ).
Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. 
Аналогічна норма закріплена також у ч. 1 ст. 759 ЦК України, відповідно до якої за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Згідно ст. 760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом. 
За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (ч.ч. 1, 5 ст. 762 ЦК України).
Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" оренда - речове право на майно, відповідно до якого орендодавець передає або зобов`язується передати орендарю майно у користування за плату на певний строк.
Статтею 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" забороняється передавати державне або комунальне майно в безоплатне користування або позичку.
Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендна плата встановлюється у грошовій формі і вноситься у строки, визначені договором. Орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків провадження господарської діяльності.
Відповідно до ст. 20 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар наділяється правом користування майном на строк, визначений договором оренди, але не раніше підписання акта приймання-передачі відповідного майна.
Згідно ст. 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №127/14633/16 зазначено про те, що фактом початку орендних правовідносин є підписання акта приймання-передачі нерухомого майна від орендодавця до орендаря.
Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Право оренди та використання будівлі буфету площею 161,3 кв.м за адресою: 44021, Волинська область, Ковельський район, с. Світязь, провулок Набережний, 8/Д, у Кольбуха А.В. виникло з моменту підписання 13.09.2024 ДСГП "Ліси України" (Балансоутримувач) акта приймання-передачі майна. 
Зазначені обставини також встановлені рішенням Господарського суду Волинської області від 17.12.2024 у справі № 903/751/24, яке набрало законної сили.
Згідно ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Також даним рішенням суду доведено, що ОСОБА_1 (Орендар) та ДСГП "Ліси України" (Балансоутримувач) підписали один і той самий акт приймання-передачі об`єкта оренди, а не підписали два різні (окремі) акти.
При цьому, з урахуванням положень ст.ст. 202, 204 ЦК України, за наявності неспростованої презумпції правомірності правочину - акта приймання-передачі державного майна, а також його нескасування чи визнання недійсним у встановленому законом порядку, усі обов`язки, набуті сторонами згідно акта приймання-передачі майна, підлягають виконанню з моменту його підписання ДСГП "Ліси України".
Після завершення аукціону з оренди державного майна Кольбухом А.В. сплачено авансовий внесок у розмірі однієї місячної орендної плати в розмірі 100 тис грн, які зараховані в рахунок одного місяця оренди.
Рішенням Господарського суду Волинської області від 18.06.2025 у справі №903/418/25, яке залишено в силі постановою Верховного Суду від 16.12.2025, з ФОП Кольбуха А.В. стягнуто заборгованість з орендної плати за Договором оренди від 25.06.2024 №1515 в сумі 350000грн за період з 16.10.2025 по 15.03.2025. Розірвано договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №1515 від 25.06.2024, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях, ОСОБА_1 та Державним спеціалізованим господарським підприємством “Ліси України”, предметом якого є нерухоме майно – будівля буфету площею 161,3кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .
Водночас, прокурор зазначає, що з урахуванням дати припинення Договору оренди державного майна шляхом його розірвання за рішенням суду у справі №903/418/25, ФОП Кольбухом А.В. не сплачено до Державного бюджету орендну плату за періоди: з 13.09.2024 по 15.10.2025 та з 16.03.2025 по 16.12.2025, що становить в сумі 714 000.00 грн.
На день розгляду спору заборгованість відповідача становить 714 000,00 грн, не погашена, є підставною та підлягає до стягнення.
Крім того, за прострочення виконання зобов`язань прокурор просить стягнути з відповідача 23 111.04 грн. інфляційних втрат та 13 479,36 грн. - 3% річних за період з 16.10.2024 по 31.03.2026.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.
Отже, з наведених норм права вбачається, що у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, три проценти річних від суми заборгованості, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Перевіривши розрахунок позивача щодо 23 111.04 грн інфляційних втрат та 13 479,36 грн - 3% річних за період з 16.10.2024 по 31.03.2026, судом установлено, що він є арифметично правильним, а відтак позовні вимоги у цій частині також підлягають задоволенню повністю.
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача а 181 512,25 грн неустойки та 153 996,82 грн. пені суд зазначає таке.
Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принципи верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
У рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 р. № 15-рп/2004 зазначено, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема, норми моралі, традицій, звичаїв, тощо, які легітимізовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.
Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи.
Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропоційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.
У мотивувальній частині рішення від 11.07.2013 р. у справі № 7-рп/2013, Конституційний Суд України вказав, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
Відтак, інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.
Згідно із ч. 3 статті 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.
Тобто з системного аналізу вищевказаних норм слідує, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Суд зауважує, що Договір оренди нерухомого майна №1515 від 25.06.2024, укладений між сторонами, набув фактичного змісту прав та обов`язків для Орендаря з 13.09.2024, тобто з моменту підписання акта приймання-передачі Балансоутримувачем, що підтверджено судовими рішеннями, які набрали законної сили та мають преюдиційне значення і не підлягають повторному доказуванню, при цьому вказаними рішеннями вже частково врегульовано спір між сторонами, зокрема стягнуто заборгованість за період з жовтня 2024 року по березень 2025 року, розірвано договір оренди, який припинив свою дію 16.12.2025, та зобов`язано Орендаря повернути майно, що фактично було здійснено 15.01.2026, разом з тим спірний період з березня 2025 року по грудень 2025 року характеризується наявністю тривалого судового спору між сторонами, правовою невизначеністю щодо дії договору та обсягу зобов`язань, у зв`язку з чим Орендар був об`єктивно обмежений у можливості як повноцінного користування майном, так і належного виконання обов`язку зі сплати орендної плати, а отже виникнення заборгованості у зазначений період не може розглядатися як наслідок його винної поведінки, що виключає підстави для застосування до нього господарсько-правової відповідальності у повному обсязі.
Враховуючи положення діючого законодавства, з огляду на всі фактичні обставини справи, відсутність в діях відповідача прямого умислу, спрямованого на порушення зобов`язання, суд дійшов висновку про відмову в позовних вимогах щодо стягнення з відповідача на користь позивача 181 512,25 грн неустойки та 153 996,82 грн. пені.
Також, враховано самий правовий зміст інституту неустойки, основною метою якого є стимулювання боржника до виконання основного грошового зобов`язання; при цьому остання не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
Беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази , господарський суд, оцінюючи за своїм переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача на користь позивача слід стягнути 750 590,40 грн. заборгованості з яких: 714 000,00 грн заборгованості з орендної плати, 23 111.04 грн інфляційних втрат та 13 479,36 грн пені. 
Згідно зі ст. 74 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).
Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
При цьому, суд зауважує, що при наданні оцінки доводам всіх учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 129, 202, 233, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-
в и р і ш и в:
1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Кольбуха Андрія Васильовича ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях (79005, Львівська обл., місто Львів, вул.Коперника М., будинок 4, код ЄДРПОУ 42899921) грошові кошти у розмірі 750 590,40 грн. з яких: 714 000,00 грн заборгованості з орендної плати за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №1515 від 25.06.2024, 23 111.04 грн інфляційних втрат та 13 479,36 грн пені. 
3. Стягнути з фізичної особи-підприємця Кольбуха Андрія Васильовича ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Волинської обласної прокуратури (43025, Волинська обл., м. Луцьк, вул. Винниченка, 15, код ЄДРПОУ 02909915) 9 007,08 грн. витрат по сплаті судового збору.
4. В частині позовних вимог щодо стягнення 181 512,25 грн неустойки та 153 996,82 грн. пені - відмовити.

Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного рішення.

Повний текст рішення складено
06.07.2026

Суддя Микола ШУМ