| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/2325/25 Суддя (судді) першої інстанції: Валентина ОРЛЕНКО

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючий суддя Парінов А.Б.,
судді:  Беспалов О.О.,
Кравченко Є.Д.,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 02 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просив визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (далі – Головне управління) щодо відмови йому у нарахуванні та виплаті компенсації втрати частини недоотриманої пенсії за період з 01 лютого 2022 року до 31 липня 2024 року на суму 272 811,62 грн, нараховану за рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 13 травня 2024 року у справі № 580/3473/24, та за період з 01 березня 2024 року до 30 листопада 2024 року на суму 88 545,78 грн, нараховану за рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2024 року у справі № 580/8254/24, на підставі Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", а також зобов`язати Головне управління нарахувати та виплатити йому компенсацію втрати частини недоотриманої пенсії за ті самі періоди і з тих самих сум на підставі зазначеного Закону.
Позов обґрунтовано тим, що позивач отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09 квітня 1992 року № 2262-XII. На виконання рішень Черкаського окружного адміністративного суду у справах № 580/3473/24 та № 580/8254/24 Головне управління здійснило перерахунок пенсії позивача, проте, всупереч Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", не нарахувало і не виплатило компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою пенсії. За заявою позивача від 28 січня 2025 року щодо невиплачених доплат до пенсії та виплати такої компенсації Головне управління листом від 25 лютого 2025 року № 2043-1089/К-03/8-2300/25 відмовило, зазначивши, що на виконання судових рішень перерахунок пенсії проведено, нараховані доплати обліковано в Реєстрі судових рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою, а обов`язку щодо нарахування і виплати компенсації втрати частини доходів ці рішення на Головне управління не покладали.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 02 червня 2025 року позов задоволено частково: визнано протиправними дії Головного управління щодо відмови позивачу у нарахуванні та виплаті компенсації втрати частини недоотриманої пенсії на підставі Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати"; зобов`язано Головне управління нарахувати і виплатити позивачу компенсацію втрати частини недоотриманої пенсії за період з 01 лютого 2022 року по 31 липня 2024 року та з 01 березня 2024 року по 30 листопада 2024 року на підставі зазначеного Закону; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Ухвалюючи це рішення, суд першої інстанції навів приписи частини другої статті 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", статей 1 – 4 і 6 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та пунктів 4, 5 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, і зазначив, що компенсація втрати частини доходів може бути нарахована лише на ту частину заборгованості, яка була фактично виплачена позивачу, та в місяць виплати такої заборгованості. Водночас суд дійшов висновку, що несвоєчасне нарахування сум пенсії відбулося з вини органу, який призначає і виплачує пенсію, а тому позивач має право на компенсацію втрати частини пенсії за весь час прострочення. На обґрунтування суд послався на постанови Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 814/1428/18, від 18 липня 2023 року у справі № 200/10663/21 і від 21 серпня 2023 року у справі № 460/6767/20 щодо того, що виплата компенсації проводиться незалежно від порядку і підстав нарахування доходу, а також на постанову Верховного Суду від 24 липня 2024 року у справі № 600/1941/22-а і на постанову від 17 грудня 2024 року у справі № 240/33767/23. Керуючись частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог з метою ефективного захисту порушеного права.
Не погодившись із цим рішенням, Головне управління подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 02 червня 2025 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судові рішення, на виконання яких виникла заборгованість, виконано відповідачем у повному обсязі в межах наданих повноважень, шляхом проведення відповідних перерахунків пенсії та нарахування доплат за спірні періоди. Зазначає, що нараховані суми обліковано в Реєстрі судових рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою, а їх виплата здійснюватиметься за наявності відповідного фінансування з Державного бюджету України в порядку черговості, визначеної датою набрання судовими рішеннями законної сили. Водночас відповідач вважає позовні вимоги про виплату компенсації за несвоєчасну виплату доходів передчасними, оскільки обов`язковою умовою її виплати є виплата основної суми доходу, тоді як донарахована пенсія позивачу фактично не виплачена; на підтвердження своєї позиції посилається на відповідну практику Верховного Суду. Крім того, зазначає, що суд першої інстанції не врахував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 02 квітня 2024 року у справі № 560/8194/20, щодо застосування шестимісячного строку звернення до суду у спорах цієї категорії та наслідків його пропуску. На думку апелянта, оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та не відповідає вимогам законності й обґрунтованості, встановленим статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає її розгляду по суті. 
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів встановила, що позивач є пенсіонером і отримує пенсію за вислугу років, призначену за Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09 квітня 1992 року № 2262-XII. На виконання рішень Черкаського окружного адміністративного суду від 13 травня 2024 року у справі № 580/3473/24 та від 25 вересня 2024 року у справі № 580/8254/24 Головне управління провело перерахунок пенсії позивача і нарахувало доплати у сумах 272 811,62 грн за період з 01 лютого 2022 року до 31 липня 2024 року та 88 545,78 грн за період з 01 березня 2024 року до 30 листопада 2024 року. Зазначені суми обліковано в Реєстрі судових рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою, і на час вирішення спору позивачу фактично не виплачено. Ця обставина визнається обома сторонами і встановлена судом першої інстанції.
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Згідно з частиною другою статті 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів; компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року № 2050-III (далі – Закон № 2050-III) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). 
Статтею 2 цього Закону визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом; під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема пенсії з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством.
За статтею 3 Закону № 2050-III сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але невиплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). 
Статтею 4 цього Закону встановлено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. 
Тотожно пунктом 5 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі – Порядок № 159), передбачено, що сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Аналіз наведених норм у сукупності є однозначним. Стаття 4 Закону № 2050-III і пункт 5 Порядку № 159 прямо прив`язують виплату компенсації до місяця виплати заборгованості, а стаття 3 Закону № 2050-III визначає базою обчислення індекс інфляції саме за період невиплати доходу, який завершується місяцем такої виплати. Це є очевидним свідченням того, що до фактичної виплати основної суми заборгованості період невиплати не є завершеним, а розмір компенсації не може бути остаточно обчислений. А отже, право на компенсацію втрати частини доходів виникає за сукупності двох умов: порушення встановлених строків виплати нарахованого доходу та фактична виплата (погашення) такої заборгованості.
Наведений висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 07 травня 2026 року у зразковій справі № 280/8933/24. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду підтвердила усталений підхід суду касаційної інстанції, за яким однією з умов для порушення особою питання про виплату їй компенсації втрати частини доходів є проведення з нею повного розрахунку, тобто хоча й несвоєчасне, але фактичне отримання тих доходів, про компенсацію втрати частини яких просить особа, та висновувала, що особа має право на компенсацію втрати частини доходів, визначену Законом № 2050-III, за сукупності таких умов: строки виплати доходів порушено щонайменше на один місяць; такий дохід повинен мати систематичний, а не разовий характер; дохід, про компенсацію втрати частини якого просить особа, має бути нею фактично отриманий.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Пенсія прямо названа в абзаці другому частини другої статті 2 Закону № 2050-III серед доходів, які не мають разового характеру, а тому друга з наведених умов у цій справі виконується. Натомість третя умова не настала: суми 272 811,62 грн та 88 545,78 грн позивачу фактично не виплачено.
Ця ж позиція послідовно проводиться і в практиці Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду. У постанові від 24 липня 2024 року у справі № 520/2674/2020 Верховний Суд зазначив: "виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу", а тому за ще не виплаченою перерахованою пенсією вимога про компенсацію є передчасною. У постанові від 31 березня 2026 року у справі № 420/30633/24 Верховний Суд указав, що обов`язок суб`єкта владних повноважень щодо виплати компенсації виникає не з моменту нарахування доходу, а з моменту фактичної виплати основної суми заборгованості, та окремо наголосив, що відмова у задоволенні позову з наведених підстав не означає заперечення права позивача на отримання такої компенсації в майбутньому. Тієї самої позиції Верховний Суд дотримується і в постанові від 27 квітня 2026 року у справі № 380/420/24.
Таким чином, довід апеляційної скарги про передчасність позовних вимог є обґрунтованим: основну суму заборгованості у розмірах 272 811,62 грн та 88 545,78 грн позивачу не виплачено, а тому обов`язок нарахувати і виплатити компенсацію в Головного управління на час вирішення спору не виник.
Колегія суддів враховує застереження Великої Палати Верховного Суду про те, що не виключається пред`явлення в межах одного провадження як вимог про стягнення нарахованого, проте не виплаченого доходу, так і вимог про стягнення відповідної компенсації. Саме за такої конфігурації Верховний Суд у постанові від 05 серпня 2026 року у справі № 120/4140/25 задовольнив вимогу про компенсацію на суму ще не виплаченої індексації грошового забезпечення – одночасно з вимогою про зобов`язання нарахувати та виплатити цю індексацію, заявленою в тому самому провадженні. У цій же справі суми, на які позивач просить нарахувати компенсацію, присуджено іншими судовими рішеннями – у справах № 580/3473/24 та № 580/8254/24, а вимог про їх стягнення у цьому провадженні не заявлено. А отже, конфігурації, за якої вимога про компенсацію вирішується одночасно з вимогою про стягнення основного доходу, у цій справі немає, і наведене застереження спірних відносин не охоплює.
Довід апеляційної скарги про повне виконання судових рішень колегія суддів приймає в частині встановлених обставин: перерахунок пенсії проведено, доплати нараховано та обліковано в Реєстрі судових рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою. 
Відповідно до статті 8 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" виплата пенсій, у тому числі додаткових пенсій, доплат, надбавок та підвищень до них, компенсаційних виплат, встановлених законодавством, звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України. 
Водночас колегія суддів наголошує, що ця обставина сама по собі не позбавляє позивача права на компенсацію, а лише підтверджує, що основну суму доходу не виплачено, тобто що умова, з якою стаття 4 Закону № 2050-III пов`язує виплату компенсації, не настала.
Довід апеляційної скарги про застосування шестимісячного строку звернення до суду колегія суддів відхиляє. Частиною другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. За висновком, на який посилається сам апелянт, перебіг цього строку у спорах про компенсацію втрати частини доходів починається з першого дня наступного місяця після отримання заборгованості з виплати пенсії за попередні періоди. Оскільки заборгованість позивачу не виплачено, така подія не настала і перебіг строку не розпочався. А отже, підстав для залишення позовної заяви без розгляду за пунктом 8 частини першої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України немає, а цей довід апеляційної скарги суперечить її ж власному доводу про передчасність вимог.
Посилання суду першої інстанції на постанови Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 814/1428/18, від 18 липня 2023 року у справі № 200/10663/21 та від 21 серпня 2023 року у справі № 460/6767/20 висновків суду не підтверджують: наведені в них позиції стосуються того, що компенсація виплачується незалежно від порядку і підстав нарахування доходу – добровільно чи на виконання судового рішення, тоді як предметом цього спору є момент виникнення обов`язку нарахувати компенсацію, а не підстава нарахування основного доходу.
Посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 24 липня 2024 року у справі № 600/1941/22-а та на постанову від 17 грудня 2024 року у справі № 240/33767/23 також не може бути підставою для іншого висновку. Колегія суддів зауважує, що судове рішення від 17 грудня 2024 року у справі № 240/33767/23 ухвалене Сьомим апеляційним адміністративним судом, а не Верховним Судом, і висновком щодо застосування норми права у розумінні частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України не є. Що ж до постанови Верховного Суду від 24 липня 2024 року у справі № 600/1941/22-а, то вона ухвалена за відмінних фактичних обставин. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 14 травня 2025 року у справі № 160/672/24: "У справі № 600/1941/22-а суди попередніх інстанцій встановили та сторони не заперечували, що виплату позивачеві перерахованої на виконання судового рішення пенсії здійснено з 01 грудня 2021 року". Саме за умови такої фактично здійсненої виплати компенсація й обчислювалася за весь період прострочення. У цій же справі основну суму боргу не виплачено, а тому правові висновки, сформульовані для протилежної фактичної ситуації, до спірних відносин не застосовуються.
Колегія суддів звертає увагу і на внутрішню суперечність оскаржуваного рішення: суд першої інстанції, навівши приписи статті 4 Закону № 2050-III і пункту 5 Порядку № 159, сам зазначив, що компенсація може бути нарахована лише на ту частину заборгованості, яка була фактично виплачена позивачу, та в місяць виплати такої заборгованості, однак за встановленого факту невиплати заборгованості дійшов протилежного висновку і зобов`язав нарахувати та виплатити компенсацію за весь спірний період.
Таким чином, суд першої інстанції неправильно застосував статті 3 і 4 Закону № 2050-III та пункт 5 Порядку № 159, поширивши на ситуацію невиплаченої заборгованості правовий висновок, сформульований для випадку фактично здійсненої виплати, та не врахував висновків Верховного Суду, що призвело до помилкового задоволення позову. За таких обставин довід апеляційної скарги про невідповідність оскаржуваного рішення вимогам статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України знаходить підтвердження в частині неправильного застосування норм матеріального права.
Посилання на частину другу статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, за якою в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, застосоване судом першої інстанції на користь позивача, наведеного не змінює: правомірність відмови Головного управління підтверджується самим змістом статті 4 Закону № 2050-III за встановленого факту невиплати основної суми заборгованості.
Водночас колегія суддів наголошує, що відмова в задоволенні позову із зазначених підстав не позбавляє позивача права на отримання компенсації втрати частини доходів у майбутньому – після фактичної виплати сум, нарахованих на виконання рішень Черкаського окружного адміністративного суду від 13 травня 2024 року у справі № 580/3473/24 та від 25 вересня 2024 року у справі № 580/8254/24.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. За частиною другою цієї статті неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
А отже, апеляційна скарга Головного управління підлягає задоволенню, рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 02 червня 2025 року – скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Керуючись статтями 242, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області – задовольнити.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 02 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.
Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді: О.О. Беспалов
Є.Д. Кравченко

(Повний текст постанови суду виготовлено 15 вересня 2026 року)