ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2026 року	м. Львів	Справа № 500/3338/25 пров. № А/857/38144/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача: Гінди О.М.,
суддів: Матковської З.М., Онишкевича Т.В., 
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2025 року (головуючий суддя: Юзьків М.І., місце ухвалення - м. Тернопіль) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
встановив:
ОСОБА_1 , 02.06.2025 звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області № 8987-9020/Н-02/8-1900/24 від 06.12.2024 про відмову у призначенні пенсії в частині незарахування до страхового стажу періоду роботи з 04.04.2000 по 30.12.2001 в Тернопільському виробничому сільськогосподарському кооперативному об`єднанні «Природа»;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати до страхового стажу період роботи з 04.04.2000 по 30.12.2001 в Тернопільському виробничому сільськогосподарському кооперативному об`єднанні «Природа» та призначити йому пенсію за віком з 02.11.2024.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою та відповідними документами про призначення пенсії за віком. Однак, у призначенні пенсії йому було відмовлено, у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2025 року позов задоволено частково. 
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо відмови у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути заяву від 06.12.2024 про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду у цій справі, зарахувавши до загального страхового стажу періоди роботи з 04.04.2000 по 30.12.2001 в Тернопільському виробничому сільськогосподарському кооперативному об`єднанні «Природа» згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 29.08.1978.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив в апеляційному порядку. Вважає його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому просить скасувати та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги апелянт покликається на те, що 10.12.2024 позивач звертався до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком. За результатами розгляду заяви та долучених до неї документів було відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу (рішення про відмову від 14.12.2024). Згідно з наданими документами та інформацією з індивідуальних відомостей про застраховану особу страховий стаж на дату звернення становив 20 років 07 місяців 05 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком. Відповідно до поданих позивачем документів про призначення пенсії за віком, а саме: диплому про навчання, військового квитка, уточнюючих довідок, трудової книжки та за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку - до страхового стажу враховано усі періоди, окрім періоду роботи з 04.04.2000 по 30.12.2001, оскільки в трудовій книжці дата наказу про прийняття на роботу зазначена некоректно « 04.04.200», запис про звільнення з роботи засвідчено печаткою, яка не містить коду ЄДРПОУ, а дані в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного пенсійного страхування відсутні. Уточнюючі довідки про зазначений період роботи та довідки про перейменування не надавалися. Враховуючи зазначене, у позивача відсутнє право на призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058 у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 28 років.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 08.01.1962, звернувся із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та надав всі необхідні документи, що підтверджують страховий стаж.
Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 06.12.2024 № 8987-9020/Н-02/8-1900/24 повідомлено позивача про те, що йому було відмовлено у призначенні пенсії за віком (рішення про відмову від 14.12.2024) та роз`яснено, що згідно з наданими документами та інформацією з індивідуальних відомостей про застраховану особу страховий стаж позивача на дату звернення становив 20 років 07 місяців 05 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком. Відповідно до поданих позивачем документів про призначення пенсії за віком, а саме: диплому про навчання, військового квитка, уточнюючих довідок, трудової книжки та за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку - до страхового стажу враховано усі періоди, окрім періоду роботи з 04.04.2000 по 30.12.2001, оскільки в трудовій книжці дата наказу про прийняття на роботу зазначена некоректно « 04.04.200», запис про звільнення з роботи засвідчено печаткою, яка не містить коду ЄДРПОУ, а дані в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного пенсійного страхування відсутні.
У трудовій книжці позивача НОМЕР_1 від 29.08.1978 містяться записи про трудову діяльність позивача за спірний період, що не зарахований відповідачем до страхового стажу позивача а саме:
- запис № 15 - 04.04.2000 прийнятий на роботу у Тернопільське виробниче сільськогосподарське кооперативне об`єднання «Природа»;
- запис № 16 - 30.12.2001 звільнений у зв`язку із закінченням дії контракту.
Позивач, не погодившись з такою відмовою суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, вважає її протиправною та такою, що порушує його право на соціальний захист, звернувся до суду із цим позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність дій відповідача щодо не зарахування до страхового стажу періоду роботи з 04.04.2000 по 30.12.2001 в Тернопільському виробничому сільськогосподарському кооперативному об`єднанні «Природа».
Частиною 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки, позивачем не оскаржується в апеляційному порядку судове рішення суду першої інстанції, а тому, предметом розгляду в суді апеляційної інстанції, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 308 КАС України, є законність і обґрунтованість судового рішення суду у частині задоволення позову.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закону № 1058-IV), визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 1058-ІV за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Статтею 26 Закону № 1058-ІV визначено умови призначення пенсії за віком.
Так, відповідно ч. ч. 1, 2 ст. 26 Закону № 1058-ІV, починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.
У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: по 31 грудня 2018 року - від 15 до 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - від 16 до 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - від 17 до 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - від 18 до 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - від 19 до 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - від 23 до 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - від 24 до 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - від 25 до 35 років.
Проаналізувавши наведені вище правові норми, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що право на призначення пенсії за віком, у відповідності до ч. 2 ст. 26 Закону № 1058-ІV, починаючи з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024, мають особи, які досягли 63 років та за наявності страхового стажу від 21 до 31 року.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком згідно ч. 2 ст. 26 Закону № 1058-ІV.
Відповідачем прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії, яке мотивоване тим, що
відповідно до поданих позивачем документів про призначення пенсії за віком, а саме: диплому про навчання, військового квитка, уточнюючих довідок, трудової книжки та за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку - до страхового стажу враховано усі періоди, окрім періоду роботи з 04.04.2000 по 30.12.2001, оскільки в трудовій книжці дата наказу про прийняття на роботу зазначена некоректно « 04.04.200», запис про звільнення з роботи засвідчено печаткою, яка не містить коду ЄДРПОУ, а дані в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного пенсійного страхування відсутні.
Однак, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідач безпідставно прийняв рішення від від 06.12.2024 за № 8987-9020/Н-02/8-1900/24, з огляду на таке.
Так, відповідно до положень статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII), до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Відповідно до статті 62 Закону № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, (далі - Порядок № 637) основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
У пункті 3 Порядку № 637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Таким чином, законодавством встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями у первинних документах. Лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно записів трудової книжки позивача НОМЕР_1 від 29.08.1978, ОСОБА_1 04.04.2000 прийнятий на роботу у Тернопільське виробниче сільськогосподарське кооперативне об`єднання «Природа», а 30.12.2001 звільнений у зв`язку із закінченням дії контракту.
Відповідно до пункту 1.1 наказу «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.93, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Згідно п. 2.4 Інструкції усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Отже, обов`язок щодо заповнення та ведення трудових книжок осіб, працевлаштованих на підприємствах, установах, організаціях, покладається саме на відповідальну особу такого підприємства, установи, організації, а не на власника трудової книжки.
Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеною у постанові від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення, неналежний порядок ведення та заповнення будь-якої документації з вини підприємства. Існуючий недолік не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист, зокрема призначення пенсії.
Також, така позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 21.02.2018 у справі № 687/975/17, від 04.07.2023 у справі № 580/4012/19.
Крім цього, Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
На думку суду апеляційної інстанції, зазначення в трудовій книжці про прийняття на роботу - « 04.04.200» та засвідчення запису про звільнення з роботи з печаткою, яка не містить коду ЄДРПОУ, є недоліками, які носить формальний характер.
Отже, за встановлених обставин справи, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки спосіб внесення записів у трудову книжку позивача здійснено з урахуванням хронологічного порядку та правильної логічної послідовності, а тому незарахування відповідачем періоду трудової діяльності позивача з 04.04.2000 по 30.12.2001 є протиправним.
Крім цього, необхідно звернути увагу, що відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи. Обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника. Внаслідок невиконання підприємством обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним засадам у сфері соціального захисту. Тому особа не може нести відповідальність за неналежне виконання своїх обов`язків підприємством, на якому вона працює.
Отже, суд апеляційної інстанції вважає безпідставним покликання відповідача, що відсутність даних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного пенсійного страхування є підставою для відмови у призначенні пенсії позивачу.
Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо відмови у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути заяву від 06.12.2024 про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду у цій справі, зарахувавши до загального страхового стажу періоди роботи з 04.04.2000 по 30.12.2001 в Тернопільському виробничому сільськогосподарському кооперативному об`єднанні «Природа» згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 29.08.1978.
Таким чином, апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін. 
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд –
постановив:
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2025 року у справі № 500/3338/25 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	З. М. Матковська 	
 	 	Т. В. Онишкевич