ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 285/1741/26 | | Головуючий у 1-й інст. Помогаєв А. В.
Категорія 41 | | Доповідач Миколайчук П.В.

ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 вересня 2026 року м. Житомир 

Житомирський апеляційний суд у складі:
судді-доповідача Миколайчука П. В.,
суддів Галацевич О. М., Панкеєвої В. А.,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи
апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 
на рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 23 липня 2026 року, ухвалене у складі судді Помогаєва А. В. у м. Звягелі,
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2026 року ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» звернулося до Звягельського міськрайонного суду Житомирської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 30 637,64 грн.
Позов мотивовано тим, що 18.01.2017 між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № Р29.292.70442, за умовами якого відповідачу надано кредит у сумі 9 700,00 грн строком на 36 місяців зі сплатою 15,5 % річних (зі змінюваною ставкою в межах, установлених договором, - не більше 60 % річних). Відповідач узятих на себе зобов`язань належним чином не виконав, унаслідок чого утворилася заборгованість, яка складається з 9 496,08 грн заборгованості за тілом кредиту та 21 141,56 грн заборгованості за процентами.
Вказується, що 26.11.2020 між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено договір факторингу № 12/84, за яким ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги до ОСОБА_2 за вказаним кредитним договором.
Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 30 637,64 грн, а також судовий збір у сумі 2 662,40 грн і витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8 000,00 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Звягельський міськрайонний суд Житомирської області рішенням від 23.07.2026 позов задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором № Р29.292.70442 від 18.01.2017 у розмірі 11 733,50 грн (з яких 9 496,08 грн - тіло кредиту, 2 237,42 грн - проценти), а також судові витрати в розмірі 3 019,64 грн. У задоволенні решти позовних вимог (у частині стягнення 18 904,14 грн процентів) - відмовив.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови мотивоване тим, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (36 місяців, тобто після 18.01.2020), а пролонгація цього строку потребує оформлення додатковою угодою сторін, якої матеріали справи не містять. Застосувавши погоджену сторонами ставку 15,5 % річних до суми кредиту в межах строку кредитування, суд визначив максимальну суму процентів у розмірі 4 510,50 грн та, зменшивши її на суму здійснених відповідачем платежів (2 273,08 грн), стягнув різницю в розмірі 2 237,42 грн, послався на постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд, керуючись критеріями розумності, пропорційності та співмірності (частини третя, четверта статті 137, пункт 2 частини третьої статті 141 ЦПК України), зменшив заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу з 8 000,00 грн до 2 000,00 грн з огляду на нескладний характер справи, яка розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що умовами пунктів 1.4, 1.5, 1.9 кредитного договору сторони погодили механізм формування змінюваної процентної ставки та її граничний розмір - не більше 60 % річних протягом усього строку кредитування, а пункт 2.7 договору передбачає, що нарахування процентів припиняється лише після повного повернення кредиту. Апелянт вказує, що відповідно до принципу свободи договору, погоджені сторонами умови є обов`язковими для виконання, а закінчення строку дії договору не припиняє невиконаного зобов`язання, на що звертав увагу Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 14.02.2024 у справі № 911/94/23. За таких обставин, на переконання апелянта, нарахування процентів у сумі 21 141,56 грн повністю відповідає умовам договору, а протилежний висновок суду першої інстанції є безпідставним.
Короткий зміст та узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу
Відповідач подав відзив, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Зазначає, що визначений договором строк кредитування становить 36 місяців і закінчився 18.01.2020, а нарахування процентів після цієї дати суперечить статті 1050 ЦК України та сталій практиці Великої Палати Верховного Суду. Вказує, що посилання апелянта на постанову Касаційного господарського суду від 14.02.2024 у справі № 911/94/23 є неприйнятним, оскільки правовідносини в цій справі виникли між суб`єктами господарювання і не є аналогічними спірним відносинам споживчого кредитування фізичної особи. Також зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано зменшив розмір витрат на професійну правничу допомогу з огляду на нескладний характер справи.
Рух справи в суді апеляційної інстанції
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 18.08.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника позивача Усенка М.І.
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 25.08.2026 призначено справу до апеляційного розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Фактичні обставини справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанції
18.01.2017 між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № Р29.292.70442, за умовами пункту 1.2 якого кредит у сумі 9 700 грн надано строком на 36 місяців, тобто до 18.01.2020. Пунктом 1.5 договору погоджено процентну ставку 15,5 % річних, пунктом 1.9 - граничний розмір змінюваної ставки протягом усього строку кредитування (60 % річних), пунктом 2.7 - що нарахування процентів припиняється після повного повернення кредиту.
Відповідно до пункту 1.8. договору, банк повідомляє позичальника про зміну розміру процентної ставки та надсилає позичальнику новий графік щомісячних платежів за кредитним договором листом без внесення змін (доповнень) до договору не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої почне діяти нова ставка.
Відповідач частково погашав заборгованість, здійснені ним платежі в рахунок процентів згідно з випискою за рахунком становлять 2 273,08 грн. Заборгованість за тілом кредиту становить 9 496,08 грн і сторонами не оспорюється.
26.11.2020 між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено договір факторингу № 12/84, за яким ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги до ОСОБА_2 за вказаним кредитним договором.
Застосувавши погоджену сторонами ставку 15,5 % річних до суми кредиту в межах установленого договором строку кредитування, суд першої інстанції визначив максимальну суму процентів, яка підлягала сплаті за договором, у розмірі 4 510,50 грн, зменшив її на суму здійснених відповідачем платежів (2 273,08 грн) і стягнув різницю в розмірі 2 237,42 грн, а всього - 11 733,50 грн (з урахуванням тіла кредиту). У стягненні решти нарахованих процентів у сумі 18 904,14 грн відмовлено.
Мотиви та висновки апеляційного суду
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні 
За ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Перевіряючи законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Відповідно до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. Відповідно до частини першої статті 638 та частини першої статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. За змістом статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі статтею 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно зі статтею 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Згідно зі статтею 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною; тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до статей 525, 526, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно зі статтями 610, 611, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність: належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; достовірними - докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи; суд не бере до уваги докази, одержані з порушенням установленого законом порядку (недопустимі докази); достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 77–80 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування, зазначаючи, що принцип змагальності не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона; таку обставину необхідно довести з урахуванням стандарту більшої переконливості (вірогідності доказів), за яким висновок про існування стверджуваної обставини видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Разом з тим відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, та пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій. Отже, виписки за рахунками позичальника можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц, від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц, від 22 квітня 2024 року у справі № 559/1622/19 та від 15 травня 2025 року у справі № 488/3972/23.
Виходячи з правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, з урахуванням положень статей 526, 527, 530, частини першої статті 1050 ЦК України, кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором; у справах про стягнення кредитної заборгованості на кредитора покладається обов`язок довести факт передачі коштів позичальнику, тоді як позичальник наділений правом заперечувати як укладення кредитного договору, так і факт отримання коштів.
У цій справі факт укладення кредитного договору № Р29.292.70442 від 18.01.2017, отримання відповідачем кредитних коштів у сумі 9 700,00 грн та наявність заборгованості за тілом кредиту в розмірі 9 496,08 грн сторонами не оспорюються і підтверджені наявними в матеріалах справи кредитним договором, випискою за рахунком та довідкою-розрахунком заборгованості, а тому колегія суддів, з урахуванням наведених вище стандартів доказування, вважає ці обставини встановленими. Предметом спору між сторонами є виключно питання правомірності нарахування процентів за межами встановленого договором строку кредитування, з приводу чого колегія суддів зазначає таке.
Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України.
Велика Палата Верховного Суду в постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування; за період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредитор має право на отримання компенсації, передбаченої статтями 625, 1050 ЦК України, а не договірних процентів. Указаний висновок сформульовано щодо кредитних правовідносин за участю фізичної особи-позичальника (споживче кредитування) і в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України є обов`язковим для судів під час вирішення подібних спорів.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що умови пунктів 1.9 та 2.7 кредитного договору не спростовують наведеної правової позиції. Пункт 1.9 договору встановлює лише граничний розмір, до якого може бути збільшена змінювана ставка «протягом усього строку кредитування», тобто регулює механізм визначення розміру ставки в межах строку кредитування, а не надає кредитодавцю права нараховувати проценти після його спливу. 
Крім того, як визначено пунктом 1.8. договору, банк повідомляє позичальника про зміну розміру процентної ставки та надсилає позичальнику новий графік щомісячних платежів за кредитним договором листом без внесення змін (доповнень) до договору не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої почне діяти нова ставка. Однак, позивачем не надано доказів повідомлення банком позичальника про зміну процентної ставки.
Пункт 2.7 договору, передбачаючи припинення нарахування процентів «після повного повернення кредиту, а також у інших випадках, передбачених цим Договором», не містить застереження про продовження нарахування процентів після спливу строку кредитування за відсутності додаткової угоди сторін про його пролонгацію - саме такої угоди, за наведеним висновком Великої Палати Верховного Суду, і потребує продовження договірних відносин. Матеріали справи такої додаткової угоди не містять, і на її наявність апелянт не посилається.
Посилання апелянта на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14.02.2024 у справі № 911/94/23 колегія суддів відхиляє, оскільки зазначена постанова ухвалена у спорі між суб`єктами господарювання і стосується загальних положень про подальше існування невиконаного зобов`язання після спливу строку дії договору, тоді як спірні правовідносини виникли за участю фізичної особи-споживача, щодо яких існує наведений вище спеціальний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду. Спеціальний висновок, сформульований найвищою судовою інстанцією саме для відповідної категорії правовідносин, має пріоритет над висновком, сформульованим для іншої категорії спорів.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що нарахування процентів за кредитним договором № Р29.292.70442 за межами встановленого договором строку кредитування (після 18.01.2020) у сумі 18 904,14 грн є неправомірним, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині. Доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують правильних по суті висновків суду першої інстанції та зводяться до власного тлумачення умов договору на користь апелянта.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують по суті правильних висновків суду першої інстанції, ґрунтуються на переоцінці умов договору та зводяться до викладення обставин справи у спосіб, вигідний апелянту. Європейський суд з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, § 58) зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна тлумачити як вимогу детально відповідати на кожен аргумент.
Апеляційна скарга не містить окремого обґрунтування незгоди з визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування витрат на професійну правничу допомогу (зменшення з 8 000,00 грн до 2 000,00 грн); вимога апелянта про стягнення судових витрат у повному обсязі є похідною від вимоги про задоволення позову в повному обсязі, а тому з огляду на висновок про необґрунтованість основної вимоги підстав для виходу за межі доводів апеляційної скарги в цій частині немає.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 1 частини шостої статті 19 ЦПК України). Оскільки ціна позову в цій справі (30 637,64 грн) не перевищує зазначеного порогу, справа є малозначною в силу вимог закону.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції – не підлягає скасуванню чи зміні.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381–384, 389 ЦПК України, Житомирський апеляційний суд,
УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» - залишити без задоволення.
Рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 23 липня 2026 року у справі № 285/1741/26 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 15 вересня 2026 року.

Судді 

П.В. Миколайчук О.М. Галацевич В.А. Панкеєва