СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА  

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/6677/26

пр. № 2/759/8073/26
26 червня 2026 року суддя Святошинського районного суду м. Києва П`ятничук І.В., розглянувши без виклику сторін у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3 % річних від суми простроченого грошового зобов`язання,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 12.03.2026 року звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 3 % річних від суми простроченого грошового зобов`язання, яким просить стягнути з відповідача на користь позивача 3 % річних від суми простроченого грошового зобов`язання на підставі ст. 625 ЦК України за період з 02.01.2025 року по 06.03.2026 року у розмірі 262 долари США 69 центів, що еквівалентно 11400 грн. 12 коп., стягнути з відповідача на користь позивача 3 % річних від суми основного боргу у розмірі 7450,00 доларів США починаючи з 07.03.2026 року і до дня фактичного повного виконання грошового зобов`язання. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10.04.2025 року у цивільній справі № 759/4450/25 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 01.01.2024 року у розмірі 7450,00 доларів США. 
Позивач в заяві вказує на те, що відповідач рішення суду не виконав, коштів за договором позики 01.01.2024 р. не повернув, а оскільки наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, породило в останнього зобов`язання з його виконання, крім того наявність такого рішення не припиняє правовідносин сторін за визначеним договором позики від 01.01.2024 р. зобов`язаннями, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання за договором позики та рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10.04.2025 р., позивач просить суд захистити його порушене право шляхом стягнення з відповідача трьох процентів річних.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 23.03.2026 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву, позивачу роз`яснено право подати відповідь на відзив, та відповідачам право на подання заперечень на відповідь на відзив.
Станом на дату розгляду справи на адресу суду відзиву від відповідача не надходило. Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідача та/або позивач до суду не подавали.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10.04.2025 року у цивільній справі № 759/4450/25, яке набрало законної сили стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 01.01.2024 року у розмірі 7450,00 доларів США та 1211,20 грн. судового збору.
Судом також встановлено, що відповідно до довідки приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Татарченка В.Г. від 06.03.2026 р. № 1122, станом на 06.03.2026 р. борг за виконавчим документом № 759/4450/25 виданим 15.05.2025 р. на користь стягувача не стягнуто та становить 7450,00 доларів США.
Таким чином, за рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10.04.2025 р. по справі № 759/4450/25 у ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 виникло грошове зобов`язання.
Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
За частиною 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Статтею 1050 ЦК України, передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до пункту 8.35 постанови від 18 березня 2020р. у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019р. у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).
У пункті 8.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020р. у справі № 902/417/18 зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.
При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 
Вказаний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018р. у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та пункті 6.19. постанови від 04 лютого 2020р. у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19).
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і три проценти річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019р. у справі № 127/15672/16 (провадження № 14-254цс19).
Правовий аналіз положень ст. ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України, дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.
Викладене узгоджується із правовими висновками, висловленими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018р. у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019р. у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).
Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ч. 1 ст. 14 ЦК України).
Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019р. у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18)).
У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022р. за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).
Верховний Суд вже викладав висновки щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що на кредитний договір (договір позики) розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див.: постанову Верховного Суду від 18 жовтня 2023р. у справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23)).
Тлумачення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання).
Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч. 2 ст. 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022р. за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Отже, до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку із невиконанням позичальником грошових зобов`язань, що випливають із договору позики, наявність яких та розмір було констатовано рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10.04.2025 р., підлягають застосуванню вимоги п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а тому суд вважає, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України, за період з 02.01.2025 р. по 06.03.2026 р., при цьому судом враховані правові висновки Верховного Суду, наведені в постанові від 12 лютого 2025р. по справі № 758/5318/23.
Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних від суми простроченого грошового зобов`язання на підставі ст. 625 ЦК України за період з 02.01.2025 року по 06.03.2026 року у розмірі 262 долари США 69 центів, що еквівалентно 11400 грн. 12 коп. не підлягають задоволенню.
Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні основної позовної вимоги щодо стягнення 3 % річних від суми простроченого грошового зобов`язання на підставі ст. 625 ЦК України за період з 02.01.2025 року по 06.03.2026 року у розмірі 262 долари США 69 центів, що еквівалентно 11400 грн. 12 коп., відповідно не підлягає задоволенню і похідні позовні вимогі щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних від суми основного боргу у розмірі 7450,00 доларів США починаючи з 07.03.2026 року і до дня фактичного повного виконання грошового зобов`язання.
З урахуванням викладеного, в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.
Враховуючи положення ст.ст. 133, 141 ЦПК України, суд, відмовляючи в задоволенні позову в повному обсязі, відносить сплату судового збору, від якого був звільнений позивач, за рахунок держави.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 81, 89, 133, 141, 178, 247, 259, 263, 264-265, 273, 280 ЦПК України, ст. ст. 11, 15, 16, 509, 525, 526, 530, 598, 599, 610, 611, 625, 1049, 1050ЦК України, суд, 
УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3 % річних від суми простроченого грошового зобов`язання - відмовити. 
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач може оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України. Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя:       І.В. П`ятничук