ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Симона Петлюри, 16/108, м. Київ, 01032, тел. (044) 235-95-51, е-mail: inbox@ko.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2026 р.  м. Київ Справа № 911/3594/25 

Розглянувши матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КРАФТ»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «СПЕЦІАЛІЗОВАНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА № 23»
про стягнення 1 045 271,74 грн.
Суддя Карпечкін Т.П.
За участю представників сторін:
Від позивача: Стеблинська О.А.;
Від відповідача: не з`явився.
Обставини справи:
До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «КРАФТ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «СПЕЦІАЛІЗОВАНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА № 23» про стягнення 1 045 271,74 грн.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 04.12.2025 відкрито провадження у справі № 911/3594/25 за правилами загального позовного провадження. Сторони належним чином повідомлені про дане судове провадження. 
В ході підготовчого провадження у справі № 911/3594/25 судові засідання відкладались з метою з`ясування усіх обставин, передбачених ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України.
За наслідками підготовчого провадження у справі позивач позовні вимоги підтримав, відповідач, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, у підготовчі судові засідання не з`являвся відзиву на позов не подав, позовні вимоги по суті не заперечив та не спростував.
На виконання вимог ч. 1 ст. 177 Господарського процесуального кодексу України та ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України судом під час підготовчого провадження у справі № 911/3594/25 вирішено питання та вчинено усі дії, необхідні для підготовки справи до розгляду по суті.
Згідно п. 3 ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.
Враховуючи те, що судом під час підготовчого судового засідання вирішено питання, зазначені в ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України та вчинено усі необхідні дії, передбачені ст. 177 Господарського процесуального кодексу України, з метою забезпечення правильного, своєчасного та безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 18.02.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 11.03.2026.
03.03.2026 через підсистему «Електронний суд» до Господарського суду Київської області від позивача надійшло клопотання про відкладення судового засідання.
У судовому засіданні 11.03.2026 ухвалою Господарського суду Київської області розгляд справи відкладався на 01.04.2026 за підстав, визначених ст. 216 Господарського процесуального кодексу України.
У судовому засіданні 01.04.2026 представник позивача позовні вимоги підтримав, представники відповідача у судове засідання не з`явився, в ході розгляду спору відзиву на позов не подав, позовні вимоги по суті не заперечив та не спростував.
Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення та постанови приймаються, складаються і підписуються складом суду, який розглянув справу.
Відповідно до ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України рішення суду проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд може проголосити лише вступну та резолютивну частини рішення.
У зв`язку з чим, в судовому засіданні 01.04.2026 судом закінчено розгляд справи та за результатами оцінки поданих сторонами доказів, прийнято рішення.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд ВСТАНОВИВ:
Як вбачається з викладених у позові обставин, Товариством з обмеженою відповідальністю «КРАФТ» подано позов про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «СПЕЦІАЛІЗОВАНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА № 23» 1 045 271,74 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 25.10.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «КРАФТ» (позивач, Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «СПЕЦІАЛІЗОВАНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА № 23» (відповідач, Покупець) укладено Договір поставки № 175, за умовами якого Постачальник зобов`язується передати у власність Покупця металопродукцію (Товар), а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити Товар.
Згідно з п. 1.1. Договору поставки № 175 від 25.10.17 (далі – Договір), Постачальник зобов`язується передати у власність Покупцеві металопродукцію (надалі - Товар), а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити визначений Товар.
Згідно з п. 2.2. Договору загальна сума Договору складається з сум поставок Товару в рамках даного Договору.
Згідно з п. 2.4. Договору Покупець здійснює попередню оплату у розмірі 20 % від вартості Товару. Остаточний розрахунок 80 % від вартості партії Товару Покупець здійснює протягом 20 банківських днів з моменту отримання партії Товару.
Згідно з п. 2.6. Договору при оплаті Покупцем Товару, якщо згідно з призначенням платежу неможливо визначити за яку саме партію Товару здійснюється оплата, перераховані кошти йдуть в першу чергу на погашення заборгованості Покупця перед Постачальником, яка виникла раніше за цим Договором, згідно з документами про виконання умов цього Договору.
Згідно з п. 3.2. Договору Покупець зобов`язаний прийняти Товар та здійснити оплату в строки і порядку передбаченими цим Договором.
Відповідно до п. 4.4. Договору датою поставки Товару є дата підписання накладної уповноваженими представниками Сторін.
Позивач зазначає, що виконав свої обов`язки за Договором: 27.06.2018 виставлено відповідачу рахунок № Сф-0008352, 06.07.2018 поставлено Товар на суму 542 482,80 грн. в т.ч. ПДВ. за видатковою накладною № АК06-07-65, ТТН, довіреністю № 490, та на суму 577 404,00 грн. в т.ч. ПДВ, та за видатковою накладною ВН № АК06-07-66, ТТН, довіреністю № 490. Загальна сума поставленого Товару становить 1 119 886,80 грн.
У рахунок оплати наведеного Товару було зараховано залишок з оплати товару, який був отриманий раніше у сумі 49 824,62 грн. Відповідач здійснив частковий розрахунок за отриманий 06.07.2018 Товар, що підтверджується платіжними інструкціями з посиланням на рахунок № 8352: № 3469 від 13.08.18 на суму 200 000,00 грн., № 3565 від 29.08.18 на суму 300 000,00 грн., № 3717 від 10.09.18 на суму 200 000,00 грн., № 3764 від 13.09.18 на суму 100 000,00 грн., № 3784 від 17.09.18 на суму 100 000,00 грн., № 4302 від 28.11.18 на суму 200 000,00 грн. Всього 1 100 000,00 грн.
За відповідною поставкою від 06.07.2018 та її оплатою виник залишок з оплати товару у сумі 29 938,62 грн., який переходить в оплату наступних партій Товару.
Після чого, позивачем здійснено поставки відповідачу Товару за видатковими накладними:
16.07.18 позивач поставив товар на суму 473 415,00 грн., що підтверджується ВН № АК 16-07-34; 
17.07.18 позивач поставив товар на суму 537 156,00 грн., що підтверджується ВН № АК17-07-42, ТТН;
18.07.18 позивач поставив товар на суму 535 350,00 грн., що підтверджується ВН № АК18-07-05, ТТН;
13.09.18 позивач поставив товар на суму 246 206,88 грн., що підтверджується ВН № АК13-09-26, ТТН;
17.09.18 позивач поставив товар на суму 527 671,20 грн., що підтверджується ВН № АК17-09-50, ТТН;
21.09.18 позивач поставив товар на суму 465 249,60 грн., що підтверджується ВН № АК21-09-42, ТТН;
24.09.18 позивач поставив товар на суму 414 855,20 грн., що підтверджується ВН № АК24-09-10.
Відповідач здійснив частковий розрахунок за отриманий товар, що підтверджується платіжними інструкціями: № 20 від 25.04.19 на суму 574 694,32 грн., № 5120 від 16.05.19 на суму 250 000,00 грн., № 5413 від 11.07.19 на суму 500 000,00 грн., № 5755 від 27.08.19 на суму 300 000,00 грн., № 5882 від 12.09.19 на суму 300 000,00 грн., № 5991 від 27.09.19 на суму 200 000,00 грн.
Як зазначає позивач, у призначеннях платежу відповідач помилково указав інші рахунки, проте такі суми були зараховані в рахунок погашення заборгованості на підставі пунктів 2.2 та 2.6 Договору.
Таким чином, у період з 06.07.18 по 24.09.18 позивач здійснив поставку Товару, а відповідач прийняв цей товар на загальну суму 4 319 790,68 грн., що підтверджується підписаними сторонами видатковими накладними. 
Однак, відповідачем у порушення умов Договору, отриманий Товар своєчасно та у повному обсязі не був оплачений, оплати здійснювались з простроченням та не у повному обсязі. Відповідачем Товар оплачено на суму 3 224 694,32 грн., неоплаченим залишився Товар на суму 1 045 271,74 грн.
Також позивач надав пояснення, що оскільки Товар частково оплачувався відповідачем у 2019 році, трирічний строк позовної давності переривався таким оплатами.
Відповідачем в ході розгляду спору відзиву на позов не подано, позовні вимоги не заперечено та не спростовано.
Згідно з ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ч. 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Статтями 202, 205 Цивільного кодексу України закріплено загальне поняття правочину, яким є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність (ч. 1 ст. 206 ЦК України).
Відповідно до положень ст.ст. 638, 639 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір може укладатися у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Стаття 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до п. 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Як передбачено ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. 
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. 
Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. 
Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Відповідно до ч. 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.
Враховуючи, що відповідач в порушення умов Договору своєчасно та в повному обсязі не оплатив поставлений йому Товар на суму 1 045 271,74 грн., що відповідачем не заперечено та не спростовано, відповідна позовна вимога є правомірною і підлягає задоволенню.
У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до частини 10 статті 238 Господарського процесуального кодексу України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.
З огляду на наведену норму ч. 10 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, суд може зазначити в рішенні про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення у разі, якщо такі відсотки чи пеня заявлялись до стягнення у позові і судом під час розгляду спору встановлено їх обґрунтованість та правильність нарахування.
У даному випадку, позивачем у позові заявлено лише основний борг, у позові не заявлено вимог про стягнення з відповідача 3 % річних, не надано відповідного розрахунку з зазначенням термінів прострочення по кожній накладній та періодів нарахування.
Таким чином, питання про застосування ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем не заявлялось у позовних вимогах, відповідно, у суду були відсутні підстави для його дослідження по суті, тому зазначення в рішенні про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення призведе до розгляду вимоги, яка не заявлялась у позові і не досліджувалась по суті.
Таким чином, суд не вбачає підстав для зазначення в рішенні про нарахування 3 % річних на суму боргу до моменту виконання судового рішення на підставі ч. 10 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України.
Згідно зі ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. 
Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Належними у розумінні ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.
Згідно з ч. 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Як визначено ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За наслідками розгляду спору суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та доведені, відповідачем не заперечені та не спростовані, тому підлягають задоволенню в повному обсязі у межах заявлених позовних вимог.
Згідно з ч. 1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Таким чином, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України понесені позивачем витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача у повному обсязі.
Також на відповідача покладаються понесені позивачем витрати на оплату витрат на правову допомогу у сумі 10 000,00 грн., які підтверджені позивачем належними доказами і їх розмір є обґрунтованим з огляду на складність справи, відповідає критеріям реальності таких витрат, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору у розумінні приписів ч. 4 ст. 126, ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст. ст. 73, 74, 79, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд
ВИРІШИВ:
1. Позовні вимоги задовольнити повністю.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СПЕЦІАЛІЗОВАНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА № 23» (08165, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, село Тарасівка(з), вул. Київська, будинок 1, офіс 4, код ЄДРПОУ 35329851) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КРАФТ» (54028, м. Миколаїв, вул. Космонавтів, 81, оф. 522, код ЄДРПОУ 31760612) 1 045 271,74 грн. боргу, 12 543,26 грн. витрат по сплаті судового збору та 10 000,00 грн. витрат на правничу допомогу.
3. Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржено у порядку і строки, встановлені ст.ст. 254, 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 06.07.2026.

Суддя Т.П. Карпечкін