ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

04 серпня 2026 року | м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/14026/25
Головуючий у першій інстанції – Костюкова Т. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1169/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої судді Мамонової О. Є.,
суддів Луговця О. А., Супруна О. П.,
із секретарем Герасименко Ю. О.,

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради,-

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 23 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітньої дитини,- 

У С Т А Н О В И В :

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визначити місце проживання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 за місцем його реєстрації або проживання.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі від якого мають спільного сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 03.07.2023 шлюб розірвано, проте фактично шлюбні відносини фактично припинені між сторонами з 2021 року.
Зазначав, що після припинення шлюбних відносин та офіційного розлучення, за домовленістю з відповідачкою, син залишився проживати разом із ним, бабусею та дідусем за місцем реєстрації: АДРЕСА_1 . Позивач повністю опікується інтересами і потребами сина, піклується про нього, займається вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям, відпочинком та документальним супроводженням. Окрім відвідування дошкільного навчального закладу, позивач з сином грають у розвиваючі ігри, читають книги, розглядають розвиваючи картки, розказують казки тощо, в чому також допомагає бабуся.
З колишньою дружиною позивач майже не спілкується та сімейні стосунки не підтримує, аліменти на утримання дитини не стягуються за взаємною домовленістю, перешкод у спілкуванні дитини позивач не чинив та не має наміру чинити. Мати іноді забирає ОСОБА_6 з дитячого садка, проводить з ним час або забирає до себе в гості. Конфліктні ситуації з відповідачкою виникають у випадках, коли вона порушує свої батьківські обов`язки та дозволяє дитині вживати продукти харчування, які можуть зашкодити здоров`ю та призводить до погіршення стану дитини, зокрема, ураження зубів, шлунково-кишкових розладів, алергічних реакцій та інших захворювань, як то контагіозний молюск, що важко піддається лікуванню
Указував, що піклуючись про здоров`я спільного сина, позивач намагається говорити з відповідачкою про її обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, контролювати її побачення, оскільки не довіряє їй та має побоювання, що вона порушить обіцянку щодо заборонених продуктів харчування на нездорової їжі. Однак, відповідачка почала погрожувати, що відбере дитину собі, що краще знає як виховувати сина, що ніяка алергія не страшна і це взагалі не хвороба. Маніпулює судовими справами щодо стягнення аліментів, вимагає кошти, не віддає дитину вчасно після дитячого садка, при цьому, знаходить причини не залишатись з дитиною під час її хвороби.
Уважав, що син має проживати з ним, оскільки вони вже тривалий час проживають разом, між ними є тісний емоційний зв`язок. Дбаючи про майбутнє дитини, позивач придбав двокімнатну квартиру за державною програмою «єОселя», є працевлаштованим та має чинне бронювання. Натомість, відповідачка тривалий час фактично не брала на себе обов`язків з виховання дитини, не працевлаштована, має боргові зобов`язання, власне житло відсутнє, декілька разів висловлювала погрози щодо відібрання дитини, вчиняла сварки та ставила під загрозу здоров`я дитини.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 23.02.2026 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на його незаконність, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що син постійно проживає разом з батьком, має стабільне середовище проживання, відвідує дошкільний заклад та підготовчі заняття до школи.
Заявник стверджує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність між сторонами спору щодо місця проживання дитини, оскільки відповідачка постійно маніпулює дитиною, погрожує аліментами, а після ухвалення оскаржуваного рішення суду спір загострився, зокрема, відповідачка почала систематично погрожувати забрати дитину, чинить психологічний тиск, висуває ультиматуми, проживає нестабільно (Київ, Чернігів, деякий час проживала на Закарпатті), допускала та допускає безвідповідальну поведінку, у зв`язку з чим він має побоювання переміщення дитини до м. Києва (зона підвищеної небезпеки), порушення стабільного середовища розвитку та можливих маніпуляцій щодо аліментів.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишенню без змін.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у суду відсутні підстави вважати, що на час звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, яка фактично проживала і проживає разом з ним, між батьками дитини виник спір саме щодо її місця проживання, оскільки мати дитини ОСОБА_2 не вимагала від батька дитини змінити її місце проживання, не порушувала в судовому порядку питання щодо відібрання дитини у позивача, не зверталася до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з собою, при вирішенні органом опіки та піклування питання про визначення місця проживання дитини вказала, що не заперечує щодо визначення місця проживання дитини з батьком
З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що сторони з 09.08.2018 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 03.07.2023 (а.с. 13-16).
Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 28.11.2019 Чернігівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області (а.с. 12).
Згідно з довідкою Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 22.08.2025 №8086 станом на 21.08.2025 до складу зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_1 , входять: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований з 23.02.2017, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована з 23.02.2017 р.н., ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований з 09.12.2019 (а.с 17).
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.03.2017, 21.08.2018 та 28.08.2018 житловий будинок та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_7 (а.с. 21-25).
За інформацією з Державного реєстру речових прав від 25.04.2024 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 ( а.с 20). У зв`язку з перебуванням вказаної квартири в іпотеці, АТ «Ощадбанк» відмовило позивачу в наданні згоди (дозволу) на реєстрацію місця проживання ОСОБА_4 за адресою місцезнаходження предмета іпотеки ( АДРЕСА_3 ) (а.с. 27).
Згідно з довідкою Управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Чернігівській області №763 від 22.08.2025 майор поліції ОСОБА_1 проходить службу в Національній поліції України з 07.11.2015 і по теперішній час. З 13.11.2023 перебуває на посаді оперуповноваженого відділу протидії шахрайству управління карного розшуку ГУНП (а.с 18).
За даними з мобільного застосунку Міністерства оборони України «Резерв+», сформованими 18.08.2025, ОСОБА_1 перебуває на обліку військовозобов`язаних у ІНФОРМАЦІЯ_4 , дані уточнені вчасно 20.08.2024, має право відстрочку, тип відстрочки – бронювання (а.с 26).
Відповідно до довідки Чернігівського дошкільного навчального закладу №39 Чернігівської міської ради від 21.08.2025 №45 ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідує Чернігівський дошкільний навчального закладу №39 «Тополенька» Чернігівської міської ради з 20.02.2023 по теперішній час (а.с 19).
Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради 09.01.2026 №7 затверджено висновок щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до якого органом опіки та піклування на підставі проведеної роботи та наданих документів, серед іншого, встановлено, що ОСОБА_1 з сином ОСОБА_6 , проживають за адресою: АДРЕСА_1 , де створені необхідні умови для виховання та розвитку дитини, про що складений відповідний акт. ОСОБА_1 працює оперуповноваженим у ГУНП в Чернігівській області та має самостійний дохід. Мати ОСОБА_2 надала до управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради заяву, в якій зазначила, що не заперечує проти проживання сина разом з батьком. Питання щодо надання висновку про визначення місця проживання дитини було розглянуте на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 22.12.2025 у присутності обох батьків. Після з`ясування всіх обставин справи, комісія з питань захисту прав дитини визначила, що спір між батьками щодо визначення місця проживання малолітньої дитини відсутній, місце проживання дитини визначено обома батьками за їхньою згодою (а.с 52-53).

Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
У ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини).
Згідно преамбули Європейської конвенції про здійснення прав дітей, ратифікованої Законом України від 03.08.2006 «Про ратифікацію Європейської конвенції про здійснення прав дітей» та яка є частиною національного законодавства України, визначається важливість ролі батьків у захисті та підтримці прав і найвищих інтересів дітей, зважаючи на те, що Держави в разі необхідності мають також брати участь у такому захисті й у такій підтримці.
Під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган, серед іншого, визначає, чи має він достатньо інформації для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і в разі необхідності одержує додаткову інформацію, зокрема від суб`єктів батьківської відповідальності (п. «а» ч. 1 ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей).
Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Статтею 5 Сімейного кодексу України встановлено, що держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.
Відповідно до ч. 1-2, 6-10 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками.
Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (ст. 153, ч. 1-3 ст. 157 СК України).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Аналогічні положення щодо виховання дітей та спілкування з їх батьками містяться у розділах 8, 11, 12, 15 ЗУ «Про охорону дитинства».
Статтею 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. 
Згідно з ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27.11.1992, Серія A, №250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, №31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07.12.2006). Зокрема, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07.08.1996, § 78). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, №10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16.07.2015).
Аналогічно у рішенні ЄСПЛ від 11.07.2017, заява №2091/13 у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17.10.2018 у справі №402/428/16-ц.
Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

У справі встановлено, що після розлучення сторін їх малолітній син ОСОБА_9 залишився проживати разом із батьком, а мати дитини не заперечує проти цього. 

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
У ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову про визначення місця проживання сина разом із батьком, з огляду на те, що позивач не довів, що його права порушені, а відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідачка не вчиняла.
Колегія суддів ураховує, що ще до звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом сторони, які проживають окремо, фактично дійшли згоди про те, що малолітній син проживатиме разом із батьком, про що прямо вказує сам позивач у позовній заяві, апеляційній скарзі та що також підтверджено відповідачкою, яка не заперечувала і не просила змінювати місце проживання дитини.
Питання щодо надання висновку про визначення місця проживання дитини розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 22.12.2025 у присутності обох батьків, за наслідком чого комісією встановлено, що спір між батьками щодо визначення місця проживання малолітньої дитини відсутній, місце проживання дитини визначено обома батьками за їхньою згодою, про що вказано у висновку Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради.
Крім того, відповідачка ОСОБА_2 під час розгляду справи судом першої інстанції подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, в якій вказала, що 19.01.2026 залишає місто та переїжджає на західну Україну, звідки надалі планує виїзд за кордон, дитину забрати з собою можливості не має. Позовні вимоги визнає у повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення (а.с. 50).
Таким чином, суд першої інстанції ґрунтовно констатував, що цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни місця проживання сина, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дитиною.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини, а тому у цьому випадку права позивача не порушені і в задоволенні його позовних вимог щодо визначення місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_1 необхідно відмовити.
Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 10.07.2024 у справі №127/16211/23 та від 10.12.2024 у справі №299/8679/23.
При цьому, доводи апеляційної скарги не підтверджені жодними належними, достатніми та допустимими доказами та суперечать встановленим обставинам справи, в тому числі, які визнають та підтверджують сторони. 
Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для його скасування, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення районного суду - без змін.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 23 лютого 2026 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 06 серпня 2026 року.

Головуюча О. Є.Мамонова

Судді: О. А. Луговець

О. П. Супрун