КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ 
_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 947/43491/25
Провадження № 2/947/855/26
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30.06.2026 року
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого – судді Петренка В.С.
за участю секретаря – Торгонської В.М.,
представник позивача – Кувшинової В.П.,
представника відповідача – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа – відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання недійсним договору дарування,
ВСТАНОВИВ:
20.11.2025 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Південний» звернулось до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа – відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання недійсним договору дарування, а саме просить визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, посвідчений 30.09.2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В. за Р№2504, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; стягнути в рівних частках з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошові кошти в рахунок погашення погашення понесених позивачем судових витрат. 
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що з метою примусового виконання рішення суду від 30.09.2013 року у справі №1512/10835/2012 та стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором № В 555/1 від 25.09.2007р., Акціонерний банк «Південний» звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з заявою про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом від 12.11.2013 р. у справі № 1512/10835/2012, виданим Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний» заборгованості за Кредитним договором № В 555/1 від 25.09.2007р. у сумі 2 193 158,38 доларів США, що за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення (1 дол. США = 7,993 гривень) становить 17 529 914,93 грн.
З примусового виконання виконавчого листа №1512/10835/2012, виданого 12.11.2013 року Київським районним судом міста Одеси, державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедалом Олександром Олександровичем було відкрито виконавче провадження №49033400 згідно постанови про відкриття виконавчого провадження №49033400 від 14.10.2015 року.
Позивач зазначає, що при перевірці майнового стану боржника ОСОБА_2 було встановлено, що у боржника станом на дату відкриття виконавчого провадження відсутнє нерухоме майно на яке можливо звернути стягнення. Однак, під час детального вивчення інформації щодо наявного майна боржника було встановлено, що ОСОБА_2 мав у власності нерухоме майно та здійснив його відчуження.
Так, у серпні 2012 року, Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Південний» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа ТОВ «ЮГК «Діамант» про стягнення заборгованості за Кредитним договором №В555/1 від 25.09.2007р. у сумі 2 193 158,38 доларів США та судових витрат.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30.09.2013 року у справі №15112/10835/2012 - позов було задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний» заборгованість за Кредитним договором №В555/1 від 25.09.2007 р. у сумі 2 193 158,38 доларів США, що за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення (1 дол. США гривень = 7,993 грн.) становить 17 529 914,93 грн. та витрати на оплату судового збору у сумі 3 306,00 грн. Вказане вбачається з Рішення Київського районного суду м. Одеси від 30.09.2013 року у справі №1512/10835/2012.
На виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2013 року у справі №1512/10835/2012, що набуло чинності, Акціонерним банком «Південний» 12.11.2013 року було отримано виконавчий лист.
З метою примусового виконання рішення суду від 30.09.2013 року у справі №1512/10835/2012 та стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором №В555/1 від 25.09.2007 р., Акціонерний банк «Південний» звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з заявою про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом від 12.11.2013 р. у справі № 1512/10835/2012, виданим Київським районним судом м.Одеси про стягнення з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний» заборгованості за Кредитним договором №В555/1 від 25.09.2007 р. у сумі 2 193 158,38 доларів США, що за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення (1 дол. США = 7,993 гривень) становить 17 529 914,93 грн.
З примусового виконання виконавчого листа №1512/10835/2012 виданого 12.11.2013 року Київським районним судом міста Одеси державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедалом Олександром Олександровичем було відкрито виконавче провадження №49033400 згідно постанови про відкриття виконавчого провадження № 49033400 від 14.10.2015 року.
В межах даного виконавчого провадження 23.11.2015 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедалом Олександром Олександровичем, з метою повного та фактичного виконання виконавчого документу, було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 у межах суми звернення стягнення 17529914,93 грн. 
Також, оскільки боржником вимоги виконавчого документа не були виконані, в межах виконавчого провадження №49033400, 16.08.2018 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кравчук Аллою Сергіївною було винесено постанову про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом та належать боржнику ОСОБА_2 . 
Позивач зазначає, що станом на дату подання позовної заяви рішення суду від 30.09.2013 року не виконане, заборгованість перед банком не погашено.
При перевірці майнового стану боржника ОСОБА_2 було встановлено, що у боржника станом на дату відкриття виконавчого провадження відсутнє нерухоме майно на яке можливо звернути стягнення. Однак, під час детального вивчення інформації щодо наявного майна боржника було встановлено, що ОСОБА_2 мав у власності нерухоме майно та здійснив його відчуження.
Акціонерний банк «Південний», провівши додатковий детальний аналіз майнового стану ОСОБА_2 та зіставивши його з наявною у Банку інформацією, встановив обставини, які дають підстави стверджувати про те, що відповідач діяв недобросовісно укладаючи зі своєю дочкою договір дарування, та здійснив умисні недобросовісні дії у даній справі, що були спрямовані на невиконання умов укладених договорів та рішень суду, приховання майна та недопущення звернення на нього стягнення. 
Вказує, що ОСОБА_2 на праві власності належало нерухоме майно, однак він здійснив його відчуження, a саме, відповідно до отриманої інформації ОСОБА_2 на праві власності належала: земельна ділянка, кадастровий номер №5110136900:01:002:0015, загальною площею 0,0450 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки для ведення індивідуального садівництва. Дана земельна ділянка належала боржнику на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №945689, виданого Одеським міським управлінням земельних ресурсів 27.10.2006 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф. від 26.06.2006 року Р №4328. Державний акт на право власності на земельну ділянку зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010650501415. Право власності зареєстровано в ДРРП на нерухоме майно 30.09.2013 року, номер запису про право власності 2705771 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 170613651101. 
Зазначена земельна ділянка була подарована ОСОБА_3 на підставі договору дарування земельної ділянки посвідченого 30 вересня 2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В. за P№2504, вказане підтверджується інформаційною довідкою №451478750 від 11.11.2025 року та Інформаційною довідкою №450901889 від 06.11.2025 року, копією договору дарування Р№2504 від 30.09.2013 року.
Отже, з вище викладеного вбачається, що ОСОБА_2 станом на 30.09.2013 року знав про свій обов`язок погасити заборгованість за кредитним договором та про наявність судової справи та передбачав можливість ухвалення позитивного для Банку рішення, тому з метою уникнути виконання цього грошового зобов`язання 30.09.2013 року в день ухвалення судового рішення про задоволення позовних вимог банку та стягнення з нього заборгованості за кредитним договором, уклав зі своєю дочкою ОСОБА_3 договір дарування, відповідно до якого передав їй належне йому на праві власності майно.
Позивач вважає, що метою укладення ОСОБА_2 даного договору дарування (із близьким родичем та на безоплатній основі) було на меті приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок рішення суду (грошового зобов`язання) та від звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення. Вказані обставини є свідченням того, що договір дарування було укладено 30.09.2013 року ОСОБА_2 з метою недопущення звернення стягнення на його майно, при цьому він діяв недобросовісно та зловживаючи своїми правами завдав шкоди Кредитору.
Таким чином, дослідивши умови укладеного договору дарування, виходячи з вказаних приписів чинного законодавства та позицій Верховного суду, очевидним є те, що укладений ОСОБА_2 , 30.09.2013 року договір дарування відповідає всім критеріям, які Верховний Суд називає для кваліфікації договору, як фраудаторного, а саме:
«відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості» - станом на 30.09.2013 року дату укладення ОСОБА_2 договору дарування у нього існувала значна непогашена заборгованість перед Банком за Кредитним договором №В555/1 від 25.09.2007 р. у сумі 2 193 158,38 доларів США, строк погашення якої відповідно до умов кредитного договору настав ще у 2012 році, тобто, задовго до 30.09.2013 року;
«відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості» відчуження майна ОСОБА_2 за договорами дарування було здійснено 30.09.2013 року, а саме після подання банком до нього позовної заяви, відкриття провадження за якою відбулося 05.09.2012 року у справі № 1512/10835/2012 та в день ухвалення (30.09.2013 року) судового рішення про задоволення позовних вимог Банку про стягнення заборгованості за кредитним договором;
«майно відчужено на підставі безвідплатного правочину» відчуження всього свого нерухомого майна на яке можливо звернути стягнення ОСОБА_2 здійснив 30.09.2013 року на підставі договору дарування, тобто, на підставі безвідплатного правочину, що підтверджується копією договору дарування від 30.09.2013 року Р№2504;
«майно відчужене на користь пов`язаної особи» все своє майно ОСОБА_2 подарував пов`язаній особі (вірогідніше за все дочці) ОСОБА_3 . В даному випадку позивач вважає, що факт пов`язаності в повній мірі вбачається зі змісту дарування, посвідченого 30.09.2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою за Р№504 та відповідно до п.14 якого зазначено, що договір вчиняється за згодою колишньої дружини дарувальника - ОСОБА_4 . Крім того, ОСОБА_5 має по-батькові « ОСОБА_6 », тому позивач вважає, що вказані обставини є беззаперечним свідченням того, що ОСОБА_3 є дочкою ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ;
«після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором» ОСОБА_2 здійснив відчуження свого майна, після укладення оскаржуваного договору дарування, у боржника не залишилось іншого майна, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором, що підтверджується інформаційною довідкою №450901889 від 06.11.2025.
Також, позивач вважає за необхідне звернути увагу суду на ту обставину, що банк не може звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, посвідченим 28 грудня 2009 р. Криворотенко Л.І., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, за реєстровим номером 4450, та задовольнити свої вимоги за рахунок вказаного майна, оскільки, ще під час розгляду справи №1512/10835/2012 між позивачем та відповідачем було укладено мирову угоду, що була затверджена Київським районним судом м. Одеси 01.10.2012 року, відповідно до умов якої, з метою задоволення вимог Позивача, Відповідач передав, а Позивач прийняв у власність майнові права на нерухоме майно, будівництво якого не завершено та яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 адреса багатоповерховий житловий будинок в мікрорайоні 4-5 житлового району ІIІ-4 житлового масиву імені Котовського, на території Крижанівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, будівельній АДРЕСА_3 ), які належать Відповідачеві згідно договорів інвестування будівництва, укладеного між Відповідачем та ТОВ «Реал-Інвест».
Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ТОВ "Реал-Інвест" звернулося до апеляційного суду Одеської області з апеляційною скаргою та просило скасувати ухвалу суду від 01 жовтня 2012 року про визнання мирової угоди у зв`язку з тим, що у них немає документальних підтверджень укладення інвестиційних договорів ОСОБА_2 з ТОВ "Реал-Інвест".
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11.06.2013 року ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2012 року було скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Судом першої інстанції задоволено вимоги, щодо стягнення заборгованості на користь банку.
Отже, виходячи з викладеного, не зважаючи на ту обставину, що в реєстрі речових прав міститься запис про іпотеку на користь банку, фактично даних майнових прав не існує та звернути на них стягнення на користь банку неможливо.
Враховуючи вищезазначені обставини, позивач вважає, що протиправна поведінка Відповідача, яка полягає в тривалому невиконанні останнім законних вимог Акціонерного банку «Південний», щодо погашення заборгованості за кредитним договором, а також відчуження майна, з метою недопущення звернення стягнення на нього, за наявності значної, простроченої суми заборгованості, суперечить засадам цивільного законодавства, принципам справедливості, добросовісності та розумності, які закріплені в ст. 3 ЦК України, порушує права Банку та призвела до необхідності відстоювати його права в суді.
Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 26.11.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою Акціонерний банк «Південний» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа – відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання недійсним договору дарування.Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження.Призначено підготовче засідання.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 26.11.2025 року заяву представника позивача Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний» - Кувшинової Валерії Петрівни про забезпечення позову, подану по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа – відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання недійсним договору дарування було задоволено.Накладено арешт на майно, що є предметом позову та належить на праві власності ОСОБА_3 , а саме на земельну ділянку кадастровий номер 5110136900:46:002:0015, загальною площею 0,0450 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
28.01.2026 року від представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Гришка Сергія Олександровича надійшла заява відповідно до якої просить застосувати до позовних вимог строк позовної давності та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, через пропуск строку позовної давності для звернення за судовим захистом. 
Представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Гришко Сергій Олександрович зазначив, що звертаючись 19 листопада 2025 року до суду з позовною заявою, представник Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний», просить суд визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, який був вчинений та нотаріально посвідчений 30 вересня 2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В. за №2504, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Однак, вказує, що з моменту вчинення правочину до моменту звернення до суду з відповідною позовною заявою минуло 12 років.
Також, звертає увагу суду, що договір дарування який був вчинений та нотаріально посвідчений 30 вересня 2013 року між Відповідачем 1 та Відповідачем 2, стосується нерухомого майна земельної ділянки, кадастровий номер: 5110136900:46:002:0015, відомості про яку з моменту державної реєстрації є відкритими, публічними та доступними необмеженому колу осіб.
Вказує, що представник позивача описуючи хронологію подій зазначив, що 12 листопада 2013 року був отриманий виконавчий лист для примусового стягнення заборгованості за рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2013 року по справі №1512/10835/2012. Після отримання виконавчого листа, позивач звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з заявою про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом від 12.11.2013 р. у справі №1512/10835/2012, виданим Київським районним судом м. Одеси. 27 жовтня 2015 року позивачем була отримана постанова державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедала О.О. про відкриття виконавчого провадження, а 08 грудня 2015 року в рамках відкритого виконавчого провадження за виконавчим листом від 12.11.2013 р. у справі №1512/10835/2012, виданим Київським районним судом м. Одеси, державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедала О.О. була отримана ухвала про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.
Отже, зазначає, що така поведінка зі сторони позивача свідчить, що він був активною стороною у судовому процесі, а також приймав активу участь виконавчому процесі, відкритому за виконавчим листом від 12.11.2013 р. у справі №1512/10835/2012, виданим Київським районним судом м. Одеси.
Разом з цим, звертає увагу суду, що позивач є банківською установою, яка є професійним суб`єктом господарювання, який зобов`язаний здійснювати належний моніторинг майнового стану боржника, у тому числі з використанням публічних реєстрів. Таким чином, Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Південний» не лише могло, а й повинно було дізнатися про факт відчуження земельної ділянки одразу після державної реєстрації права власності у 2013 році. Крім того, позивач ініціював виконавче провадження, в рамках якого обов`язково проводиться пошук і оцінка всього майна боржника.
Вказує, що надані представником позивача копії документів підтверджують, що в період з 2015 по 2018 роки позивач через органи Державної виконавчої служби активно шукав майно відповідача 1 для задоволення своїх вимог. У ході таких дій був здійснений запит до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, де вказано, що право власності на земельну ділянку кадастровий номер 5110136900:01:002:0015 перереєстровано на підставі договору дарування від 30 вересня 2013 року на Відповідача 2.
Таким чином, позивач, який активно керував процесом стягнення, міг та повинен був дізнатися про факт укладення та реєстрації оспорюваного договору дарування щонайменше у період з жовтня 2015 року відкриття виконавчого провадження №49033400 по листопад 2015 року арешту та оголошення заборони на відчуження майна Відповідача 1.
При цьому, представник відповідача вказує, що будь-які посилання позивача на те, що йому стало відомо про договір дарування значно пізніше, не підтверджені належними доказами та не можуть братися судом до уваги, а як наслідок вважатися поважними причинами для поновлення строку позовної давності. Отже, вищенаведені обґрунтування дають суду розуміння, що позивач міг і повинен був дізнатися про оспорюваний договір дарування щонайменше десять років тому.
Отже, позовна заява про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, який був вчинений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , нотаріально посвідчений 30 вересня 2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В. за №2504, подана у листопаді 2025 року, є явно запізнілою.
Так, у відповідності до практики Верховного Суду, а саме постанови Верховного Суду у складі колегії судів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01.04.2020 у справі №182/2214/16-ц, таке формулювання «стало відомо пізніше» не є поважною причиною пропуску строку.
Разом з цим, Велика Палата Верховного Суду постановою від 03.07.2019 у визнання договорів справі №369/11268/16-ц, зазначила, що вимоги про фраудаторними, підпадають під загальну позовну давність, яка встановлена ст.257 ЦК України тривалістю у три роки.
Таким чином, керуючись наведеними положеннями закону та судової практики, відповідач 1 вважає, що позивач, беручи активну участь у виконавчому провадженні, міг і повинен був виявити договір дарування земельної ділянки, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 30 вересня 2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В. за №2504, та звернутися до суду ще у 2015-2018 роках. Бездіяльність зі сторони позивача протягом 10 років свідчить про пропуск встановленого законом строку для захисту своїх прав, а тому необхідно застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог Публічному акціонерному товариству Акціонерний банк «Південний» про визнання недійсним договору дарування, оскільки позивач не наводить поважних причин пропуску цього строку.
28.01.2026 року від представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Гришка Сергія Олександровича надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позовних вимог позивача, зазначає, що договір дарування земельної ділянки за кадастровим номером 5110136900:46:002:0015 який був вчинений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за № 2504 – є чинним, реальним і добросовісним правочином, укладеним з метою передачі майна у власність близькій родичці, що не суперечить закону. При цьому, позивач не надав суду доказів прямого зв`язку між укладанням договору дарування вказаної земельної ділянки та наміром відповідача ухилитися від виконання судового рішення від 30.09.2013 року по справі №1512/10835/2012.
Представник відповідача зазначає, що крім того, фактичне виконання договору дарування земельної ділянки від 30.09.2013 року, а саме передача права власності, може свідчити лише про реальність намірів сторін, а не про фіктивність.
Звертає увагу суду, що критерії «фраудаторності», на які посилається позивач у своїй позовній заяві, застосовуються формально та без урахування конкретних обставин справи та судової практики, яка вимагає доказування суб`єктивної мети ухилення від боргів, як основної мети правочину.
Відповідно практики Верховного Суду: «... Фраудаторний правочин має бути доведений у сукупності таких обставин: наявність непогашеного боргу; неплатоспроможність боржника на момент правочину; причинний зв`язок між правочином і неможливістю виконання; недобросовісність сторін...». (постанова КЦС Верховного Суду від 24.07.2019 у справі №405/1820/17).
Зазначає, що позивач будує всю свою позицію виключно на припущеннях та стверджує, що метою договору дарування було ухилення від виконання судового рішення. Однак, це лише припущення самого позивача, яке не підкріплене жодними належними доказами.
Так, у позовній заяві позивач звертає увагу на дату 30.09.2013 року, яка є однаковою для двох подій, а саме прийняття рішення Київським районним судом м. Одеси по справі №1512/10835/2012 та укладення договору дарування земельної ділянки за кадастровим номером: 5110136900:46:002:0015, нотаріально посвідчений 30 вересня 2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В. за №2504.
Позивач у своїй позовній заяві зазначає, що рішення Київського районного суду м. Одеси щодо стягнення боргу було винесено того ж дня, що і укладення договору дарування земельної ділянки між відповідачами, однак не підтверджує свої припущення щодо причинно-наслідкового зв`язок, окрім збігу дат.
Однак, сторона відповідача звертає увагу суду, що на момент підписання договору дарування, а саме станом 30.09.2013, остаточне та обов`язкове рішення суду ще не існувало в його остаточній, підписаній та набутої чинності формі, а тому відповідач не міг з упевненістю знати про його остаточний зміст та резолютивну частину.
Такий збіг, навпаки, викликає серйозні сумніви в тому, що відповідач фізично встиг би отримати на руки готове рішення суду, проаналізувати його, прийняти рішення про приховування майна, знайти нотаріуса та іншу сторону і укласти договір усіма сторонами того ж дня. Це може свідчить лише про наявність попередньої домовленості про дарування, ніж про імпульсивну реакцію на рішення суду.
Позивачем до позовної заяви не надано жодних доказів внутрішньої волі сторін. В матеріалах справи відсутнє листування, свідчення, записи розмов, вказівки нотаріусу, які б безпосередньо свідчили про намір саме завдати шкоди кредитору. Замість того, щоб представити до суду необхідні докази, позивач вдається до побудови своїх логічних міркувань, які на його думку, є зручними та бажаними.
Для підтвердження факту того, що договір дарування земельної ділянки необхідно визнати недійсним, Позивач у своїй позовній заяві зазначає про:
«Наявність значної заборгованості». Відповідач звертає увагу суду, що доводи позивача про «наявність значної заборгованості» чи «заборгованості», не може вважатися доказом зловживання правом. Крім того, наявність боргу, саме по собі не може позбавляти права особи розпоряджатися своїм приватним майном, якщо це не робиться виключно з метою шкоди кредитору.
«Безоплатність договору дарування». Дійсно договір дарування за визначенням є безоплатним правочином (ст.717 ЦК України). Однак, закон не забороняє дарування майна родичам навіть за наявності боргів дарувальника. Заборона може випливати лише у тому випадку, коли наявні обгрунтовані підстави вважати, що у діях сторін наявне зловживання цим правом, що має бути доведено.
Представник відповідача вказує, що відповідно практики Верховного Суду: «...безоплатність сама по собі не є підставою для недійсності, якщо правочин є реальним і не спрямованим виключно на завдання шкоди кредитору...» (постанова КГС Верховного Суду від 20.05.2020 у справі №922/1903/18).
«Відчуження на користь пов`язаної особи». Відповідач звертає увагу суду та просить врахувати, що дарування дітям від батьків майна є звичайною практикою в цивільному обороті, що відповідає принципам родинної солідарності та піклування про майбутнє близьких. Укладення договорів дарування між батьками та дітьми не заборонено законом. Однак, позивач намагається перетворити законний та звичайний родинний жест на ознаку правопорушення. Договір дарування земельної ділянки був фактично виконаний, право власності було перереєстровано на Відповідача 2. Це може свідчити лише про реальний намір сторін створити правові наслідки, а не про фікцію, а дарування майна дітям є цілком законним, звичайним і добросовісним проявом родинних відносин, що не суперечить публічному порядку.
Відповідно практики Верховного Суду: «...сам по собі договір дарування між родичами не є зловживанням правом...» (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №39/11268/16-ц).
«Відсутність іншого майна». Так, на момент укладення договору дарування земельної ділянки, а це вересень 2013 року, позивач не надає повний та актуальний перелік майна, який був у Відповідача 1. Наявність чи відсутність іншого майна на момент укладення договору дарування, а це 2013 рік та на момент подачі позову це різні періоди.
Представник у відзиві вказує, що кредитні відносини між відповідачем 1 та позивачем тривали з 2007 року, а позивачем надавався відповідачу кредит, виключно під забезпечення майном відповідача 1, яке було перелічене у кредитному договору та до якого були застосовані запобіжні заходи щодо його реалізації. Земельна ділянка за кадастровим номером 5110136900:46:002:0015 не входила до переліку майна, яке забезпечувало виконання кредитних зобов`язань відповідача 1 за кредитним договором, а тому не мало заборону від позивача щодо розпорядження цим майном. Крім того, відповідач 1 стверджує, що на момент укладення договору дарування земельної ділянки у відповідача 1 були інші активи.
Позивач намагається оскаржити договір дарування земельної ділянки, площа якої складає 0,045 га, тобто 4,5 сотки для ведення індивідуального садівництва, тоді як розмір боргу становить 2 193 158,38 дол. США, що в еквіваленті на національну валюту складає суму в розмірі понад 17,5 млн.грн. 
Отже, наявність окремих формальних ознак, які були позивачем перелічені у позовній заяві не є вирішальними, оскільки ключовим є доведення того, що основною та єдиною (або головною) метою договору дарування земельної ділянки було саме ухилення від виконання зобов`язань, а не реалізація родинного права відповідача 1 розпорядитися власним майном, а це суб`єктивний фактор, який позивач у своїй позовній заяві не довів та не надав до суду належних доказів. Позивач також не довів, що земельна ділянка за кадастровим номером: 5110136900:46:002:0015 була єдиним активом відповідача 1 у 2013 році, а укладення договору з донькою було єдиним та основним мотивом дій відповідача 1, спрямованим саме на шкоду позивача.
Представник відповідача зазначає, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, подані з пропуском позовної давності, побудованими виключно на припущеннях, а не на належних і допустимих доказах, та спрямованими на ретроспективне переосмислення правочину, укладеного 12 років тому, що прямо суперечить принципу правової визначеності.
Разом з тим, при звернення до суду з позовними вимогами, позивачем не було доведено наявність правових підстав для визнання договору дарування земельної ділянки недійсним, фактичний склад фраудаторного правочину, а також дотримання строків звернення до суду.
Крім того, на думку відповідача 1, така поведінка позивача, яка полягає у зверненні до суду з позовною заявою про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним через 12 років після укладення цього договору та через 10 років після активної участі у виконавчому провадженні №49033400, може свідчити про зловживання процесуальним правом. Оскільки метою такого звернення до суду є не реальний захист порушеного права, яке могло бути захищене вчасно, а є виключно спробою створити додатковий тиск на відповідача 1 та його родину, що суперечить принципам цивільного судочинства, які закріпленні у ст.3 ЦК України.
05.02.2026 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, серед іншого вказує, що Акціонерний банк «Південний» не погоджується з доводами представника відповідача-1, викладеними у відзиві на позовну заяву та заперечує проти них, вважає, що вони не грунтуються на нормах чинного законодавства, приписах ЦПК та не відповідають фактичним обставинам справи і не можуть прийматися судом до уваги.
Вважає за необхідне звернути увагу суду на ту обставину, що беззаперечним свідченням того, що Відповідач-1 не мав на дату укладення оспорюваного правочину і не має на даний час наміру повернути борг є те, що станом на даний час заборгованість залишається несплаченою, добровільно рішення суду виконано не було, заборгованість за кредитом досі не погашено. Крім того, додатковим свідченням є те, що після відчуження майна і до цього часу, ОСОБА_2 добровільно не погасив за Кредитним договором жодної гривні. Всі погашення було здійснено в примусовому порядку, шляхом стягнення коштів виконавцем, що вбачається з інформаційної довідки з автоматизованої системи виконавчого провадження №103571 від 02.02.2026 року, що додається та міститься в матеріалах ВП49033400. 
Зазначає, що відповідач 1, ухилявся від виконання рішення суду, свідченням чого є те, що після відкриття Виконавчого провадження у 2015 році Відповідачем 1 не було здійснено добровільного виконання рішення суду та вимог виконавця щодо оплати Боргу. Надані постанови про відкриття ВП №49033400 та постанови про арешт майна у даному виконавчому провадженні також свідчать, що ОСОБА_2 не здійснив добровільного виконання рішення суду, та після відкриття виконавчого провадження не погасив заборгованість перед банком. Надані рішення суду, інформаційні довідки та договір дарування є прямим доказом того, що ОСОБА_2 на дату укладення договору дарування - 30.09.2013 року мав значну непогашену заборгованість перед Банком за Кредитним договором, строк погашення якої відповідно до умов кредитного договору настав ще у серпні 2012 року; відчуження майна ОСОБА_2 за договором дарування було здійснено після подання банком до нього позовної заяви, відкриття провадження за якою відбулося 05.09.2012 року у справі №1512/10835/2012, в той час коли боржник розумів, що задоволення позовних вимог є неминучим; відчуження майна здійснено у день ухвалення рішення про стягнення заборгованості 30.09.2013 року; відчуження нерухомого майна було здійснено на підставі договору дарування, тобто, на підставі безвідплатного правочину; майно ОСОБА_2 подарував пов`язаній особі -дочці.
Отже, вказане є беззаперечним свідченням того, що ОСОБА_2 на дату укладення оскаржуваного правочину вже мав умисел не повертати борг і свідченням того, що він своїми діями завдав шкоди кредитору.
Таким чином, укладений ОСОБА_7 30.09.2013 року договір дарування відповідає абсолютно всім критеріям, які Верховний Суд називає для кваліфікації договору, як фраудаторного. Відповідно, наявні всі підстави для визнання недійсними договору дарування майна.
Вважає за необхідне звернути увагу суду на Постанову ВС від 10.05.2023 року у справі №755/17944/19, у якій верховним судом зроблено висновки, про те, що «до процесуальних обов`язків позивача не відноситься з`ясування наявності у відповідачів, які не виконують рішення суду і не повертають борг, наявність іншого майна для примусового виконання рішення суду. Обов`язком позичальників є повернути позику, а не відчужувати майно для уникнення повернення боргу». Таким чином, наявність у боржника іншого майна, не має правового значення і не підлягає дослідженню в межах даної справи, оскільки у даній справі оспорюється укладений відповідачами правочин як фраудаторний договір, що доведено, а не оскаржуються дії виконавця щодо ненакладення арешту й непродажу іншого майна боржника.
Крім того, представником відповідача 1 не було додано до відзиву жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у відповідача 1 іншого майна, достатнього для реального виконання судового рішення. Посилання представника відповідача на те, що «були інші активи» є лише припущеннями.
10.02.2026 року від представника відповідача  ОСОБА_2 – адвоката Гришка Сергія Олександровича надійшли заперечення, відповідно до яких не погоджуючись з доводами представника позивача у відповіді на відзив, просить відмовити у задоволенні позовних вимог. 
24.02.2026 року від представника відповідача ОСОБА_3 – адвоката Досковського Віталія Геннадійовича надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого не визнаючи позовні вимоги, просить відмовити у їх задоволенні. 
24.02.2026 року від представника позивача надійшли заперечення на заяву про застосування строку позовної давності, відповідно до якої посилання представника відповідача-1 на те, що позивач нібито повинен був дізнатися про відчуження земельної ділянки під час здійснення виконавчого провадження, є помилковими. Зазначає, що виконавець у межах виконавчого провадження перевіряє виключно майно боржника, а не майно третіх осіб. При цьому державний виконавець не наділений повноваженнями щодо з`ясування майнового стану третіх осіб та не здійснює перевірку об`єктів нерухомого майна, які на момент відкриття виконавчого провадження вже не належали боржнику. Спірна земельна ділянка була відчужена боржником на підставі договору дарування ще 30 вересня 2013 року, тобто задовго до відкриття виконавчого провадження 49033400, щодо примусового виконання рішення №1512/10835/2012, яке було відкрито 14.10.2015 року. Таким чином, 14.10.2015 року на момент відкриття виконавчого провадження №49033400 спірна земельна ділянка вже не перебувала у власності боржника, а отже: не могла бути об`єктом пошуку у виконавчому провадженні; не підлягала перевірці як майно боржника; не могла бути виявлена виконавцем у межах стандартних дій щодо встановлення активів боржника. Крім того, зазначає, що Державний реєстр речових прав це державний реєстр з інформацією про права на нерухоме майно, їх обтяження, тощо. Певні частини даного реєстру, є відкритими для всіх, в даному випадку це зокрема: кадастровий номер, площа, місцезнаходження, власник. Інформація отримується через електронні сервіси Мінюсту. Звертає увагу суду на ту обставину, що починаючи з наступного дня після укладення оскаржуваного договору 01.10.2013 року, якщо позивач здійснив би запит, щодо майна боржника за ПІП чи РНОКПП ОСОБА_2 , то він би отримав лише інформацію щодо того майна, яке належить боржнику на дату отримання такої інформації. Слід зазначити, що у відкритому доступі до реєстрів були відсутні детальні відомості зокрема, щодо переходів права власності та документів на підставі яких право виникло/змінилося. Інформацію з обмеженим доступом не може отримати ні фізична особа ні юридична особа. Таку інформацію зокрема може отримати лише особа, що є власником майна, нотаріус та адвокат. При цьому, фактично, до 18.06.2018 року ні позивач ні представники позивача фактично не мали передбаченого законом інструменту оперативного отримання інформації з ДРРП про об`єкти нерухомості, які не перебували у власності боржника (були відчужені до подання запиту ДВС). Також, серед іншого зазначила, що фактично інформацію щодо відчуження вказаного майна було отримано у 2025 році та навіть у разі формального обчислення строків (починаючи з червня 2018 року) строк позовної давності у даних правовідносинах не сплив, а тому підстави для відмови у задоволенні позову з мотивів його пропуску відсутні. Лише після здійснення відповідної перевірки восени 2025 року позивачу стало відомо про факт укладення спірного договору. Таким чином, доводи відповідача грунтуються на припущеннях та неправильному тлумаченні доступу до ДРРП, а також не враховують правового режиму зупинення перебігу строків позовної давності на період воєнного стану та ковіду. Отже, підстав вважати, що позивач пропустив строк звернення до суду з поважних чи неповажних причин, не існує.
У підготовчому засіданні 16.03.2026 року судом протокольною ухвалою було закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті. 
В судовому засіданні 29.06.2026 року представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі.
В судовому засіданні 29.06.2026 року представник відповідача  ОСОБА_3 – адвокат Досковський Віталій Геннадійович позовні вимоги не визнав та у їх задоволенні просив відмовити.
В судове засідання 29.06.2026 року відповідач ОСОБА_2 та його представник не з`явилися, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, проте від представника відповідача Вайсбурга Олександра Романовича надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності.
В судове засідання 29.06.2026 року представник третьої особи - відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки не відомі. 
Дослідивши матеріали справи та наявні докази, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд приходить до висновку, про задоволення позовних вимог, з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідно до рішення Київського районного суду м. Одеси від 30.09.2013 року позовні вимоги ПАТ АБ «Південний» до ОСОБА_2 , третя особа – ТОВ «Ювелірно-гранувальна компанія «Діамант» про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Південний» заборгованість за кредитним договором №В555/1 від 25.09.2007 року у сумі 2193158,38 доларів США, що за курсом НБУ на день ухвалення рішення становить 17529914,93 грн., та стягнуто судовий збір в розмірі 3306,00 грн. 
Відповідно до постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедалом О.О., 14.10.2015 року відкрито виконавче провадження №49033400, щодо виконання виконавчого листа №1512/10835/2012 від 12.11.2013 року, виданого Київськом районним судом м. Одеси на виконання вказаного вище судового рішення. 
23.11.2015 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедалом О.О. винесено постанову у виконавчому провадженні №49033400 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. 
16.08.2018 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кравчук А.С. винесено постанову у виконавчому провадженні №49033400 про арешт коштів боржника. 
Судом встановлено, що ОСОБА_2 на праві власності належало нерухоме майно, однак він здійснив його відчуження, a саме, відповідно до отриманої інформації ОСОБА_2 на праві власності належала: земельна ділянка, кадастровий номер №5110136900:01:002:0015, загальною площею 0,0450 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки для ведення індивідуального садівництва. Дана земельна ділянка належала боржнику на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №945689, виданого Одеським міським управлінням земельних ресурсів 27.10.2006 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф. від 26.06.2006 року Р №4328. Державний акт на право власності на земельну ділянку зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010650501415. Право власності зареєстровано в ДРРП на нерухоме майно 30.09.2013 року, номер запису про право власності 2705771 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 170613651101. 
Зазначена земельна ділянка була подарована ОСОБА_3 на підставі договору дарування земельної ділянки посвідченого 30 вересня 2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В. за P№2504, вказане підтверджується інформаційною довідкою №451478750 від 11.11.2025 року та Інформаційною довідкою №450901889 від 06.11.2025 року, копією договору дарування Р№2504 від 30.09.2013 року.
Представник позивача зазначає, що ОСОБА_2 станом на 30.09.2013 року знав про свій обов`язок погасити заборгованість за кредитним договором та про наявність судової справи та передбачав можливість ухвалення позитивного для Банку рішення, тому з метою уникнути виконання цього грошового зобов`язання 30.09.2013 року, тобто в день ухвалення судового рішення про задоволення позовних вимог банку та стягнення з нього заборгованості за кредитним договором, уклав зі своєю дочкою ОСОБА_3 договір дарування, відповідно до якого передав їй належне йому на праві власності майно.
Метою укладення ОСОБА_2 даного договору дарування (із близьким родичем та на безоплатній основі) було приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок рішення суду (грошового зобов`язання) та від звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення. Вказані обставини є свідченням того, що договір дарування було укладено 30.09.2013 року ОСОБА_2 з метою недопущення звернення стягнення на його майно, при цьому він діяв недобросовісно та зловживаючи своїми правами завдав шкоди Кредитору.
Таким чином, дослідивши умови укладеного договору дарування, виходячи з вказаних приписів чинного законодавства та позицій Верховного суду, очевидним є те, що укладений ОСОБА_2 , 30.09.2013 року договір дарування відповідає всім критеріям, які Верховний Суд називає для кваліфікації договору, як фраудаторного, а саме:
«відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості» - станом на 30.09.2013 року дату укладення ОСОБА_2 договору дарування у нього існувала значна непогашена заборгованість перед Банком за Кредитним договором №В555/1 від 25.09.2007 р. у сумі 2 193 158,38 доларів США, строк погашення якої відповідно до умов кредитного договору настав ще у 2012 році, тобто, задовго до 30.09.2013 року;
«відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості» відчуження майна ОСОБА_2 за договорами дарування було здійснено 30.09.2013 року, а саме після подання банком до нього позовної заяви, відкриття провадження за якою відбулося 05.09.2012 року у справі № 1512/10835/2012 та в день ухвалення (30.09.2013 року) судового рішення про задоволення позовних вимог Банку про стягнення заборгованості за кредитним договором;
«майно відчужено на підставі безвідплатного правочину» відчуження всього свого нерухомого майна на яке можливо звернути стягнення ОСОБА_2 здійснив 30.09.2013 року на підставі договору дарування, тобто, на підставі безвідплатного правочину, що підтверджується копією договору дарування від 30.09.2013 року Р№2504;
«майно відчужене на користь пов`язаної особи» все своє майно ОСОБА_2 подарував пов`язаній особі (дочці) ОСОБА_3 . В даному випадку факт пов`язаності в повній мірі вбачається зі змісту договору дарування, посвідченого 30.09.2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою за Р№504 та відповідно до п.14 якого зазначено, що договір вчиняється за згодою колишньої дружини дарувальника - ОСОБА_4 . Той факт, що ОСОБА_3 є дочкою ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , не заперечується відповідачем;
«після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором» ОСОБА_2 здійснив відчуження свого майна, після укладення оскаржуваного договору дарування, у боржника не залишилось іншого майна, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором, що підтверджується інформаційною довідкою №450901889 від 06.11.2025.
Судом встановлено, що у банку виникли складнощі із зверненням стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, посвідченим 28 грудня 2009 р. Криворотенко Л.І., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, за реєстровим номером 4450, та задовольнити свої вимоги за рахунок вказаного майна.
Так, у справі №1512/10835/2012 між позивачем та відповідачем було укладено мирову угоду, що була затверджена Київським районним судом м. Одеси 01.10.2012 року, відповідно до умов якої, з метою задоволення вимог Позивача, Відповідач передав, а Позивач прийняв у власність майнові права на нерухоме майно, будівництво якого не завершено та яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 адреса багатоповерховий житловий будинок в мікрорайоні 4-5 житлового району ІIІ-4 житлового масиву імені Котовського, на території Крижанівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, будівельній АДРЕСА_3 ), які належать Відповідачеві згідно договорів інвестування будівництва, укладеного між Відповідачем та ТОВ «Реал-Інвест».
Проте, як встановлено судом, у подальшому ТОВ "Реал-Інвест" звернулося до апеляційного суду Одеської області з апеляційною скаргою та просило скасувати ухвалу суду від 01 жовтня 2012 року про визнання мирової угоди у зв`язку з відсутністю документальних підтверджень укладення інвестиційних договорів ОСОБА_2 з ТОВ "Реал-Інвест".
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11.06.2013 року ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2012 року було скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Судом першої інстанції задоволено вимоги, щодо стягнення заборгованості на користь банку.
Отже, виходячи з викладеного, не зважаючи на ту обставину, що в реєстрі речових прав міститься запис про іпотеку на користь банку, фактично звернути стягнення на дані майнові права банк не може.
Враховуючи вищезазначені обставини, позивач вважає, що протиправна поведінка відповідача, яка полягає в тривалому невиконанні останнім вимог Акціонерного банку «Південний», щодо погашення заборгованості за кредитним договором, а також відчуження майна, з метою недопущення звернення стягнення на нього, за наявності значної, простроченої суми заборгованості, суперечить засадам цивільного законодавства, принципам справедливості, добросовісності та розумності, які закріплені в ст. 3 ЦК України, порушує права Банку та призвела до необхідності відстоювати його права в суді.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VIII.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Разом з тим, відповідно до Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3); в Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8); права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частини перша, друга статті 55); обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства (пункт 9 частини другої статті 129); суд ухвалює рішення іменем України, судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку (частини перша, друга статті 129-1).
Конституційний Суд України послідовно наголошує у своїх рішеннях на зобов`язанні держави забезпечувати конституційні права і свободи:
-"конституційні права і свободи є фундаментальною основою існування та розвитку Українського народу, a тому держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для їх реалізації. Відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод, оскільки призводить до того, що вони стають декларативними, а це є неприпустимим у правовій державі" (абзац четвертий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012);
- "держава, виконуючи свій головний обов`язок утвердження і забезпечення прав і свобод людини (частина друга статті 3 Конституції України) повинна не тільки утримуватися від порушень чи непропорційних обмежень прав і свобод людини, але й вживати належних заходів для забезпечення можливості їх повної реалізації кожним, хто перебуває під її юрисдикцією. З цією метою законодавець та інші органи публічної влади мають забезпечувати ефективне правове регулювання, яке відповідає конституційним нормам і принципам, та створювати механізми, необхідні для задоволення потреб та інтересів людини" (абзац перший пункту 3 мотивувальної частини рішення від 01 червня 2016 року № 2-рп/2016).
Конституційний Суд України неодноразово підкреслював, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (перше речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013).
Обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 15 травня 2018 року № 2-р (II)/2019).
З практики Європейського суду з прав людини вбачається, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; водночас ухиленням від виконання цього обов`язку є перекладення державою відповідальності за фінансове забезпечення організації виконавчого провадження на особу, на користь якої ухвалене судове рішення; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (§ 43 рішення у справі "Shmalko v. Ukraine" від 20 липня 2004 року, § 84 рішення у справі "Fuklev v. Ukraine" від 07 червня 2005 року, § 64 рішення у справі "Apostol v. Georgia" від 28 листопада 2006 року, § § 46, 51, 54 рішення у справі "Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine" від 15 жовтня 2009 року).
Таким чином, визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.
Відповідно до висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 17 липня 2019 року у справі № 299/396/17 та від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, зазначено, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.
У постанові від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18 Верховний Суд зазначив, що в обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані.
Тому усі боржники мають добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.
Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц також зроблено наступні висновки: Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Зазначеного висновку дійшов і КЦС у своїй Постанові від 24.07.2019 в справі №405/1820/17.
Також Велика Палата Верховного Суду вказала, що погоджується з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) та зазначає, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
В окремій думці судді КЦС від 14.02.2018 року у справі №379/1256/15-ц зазначено, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, та його діти (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора. Оскільки укладають договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК).
При цьому, у своїй постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 182/2214/16-ц Верховним Судом зроблено висновок, що не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом.
Критеріями, які Верховний Суд називає для кваліфікації договору, як фраудаторного, є, зокрема:
відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості;
відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати);
майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо);
майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи);
після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.
Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.
Аналогічний висновок наведений у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 та у постанові Верховного Суду від 14 липня 2020 року у справі № 754/2450/18.
Відповідно до Постанови КЦС від 13.04.2022 в справі № 757/62043/18-ц договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору не для регулювання цивільних відносин та не для встановлення, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або уникнення арешту та/або можливої конфіскації. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Відповідно до висновків зроблених у Постанові КЦС ВС від 30.07.2020 року в справі № 670/23/18 у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них.
Таким чином, дослідивши умови укладеного договору дарування, виходячи з вказаних приписів чинного законодавства та позицій Верховного суду, очевидним є те, що укладений ОСОБА_2 30.09.2013 року договір дарування відповідає всім критеріям, які Верховний Суд називає для кваліфікації договору, як фраудаторного, а саме:
станом «відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості» - на 30.09.2013 року дату укладення ОСОБА_2 договору дарування у нього існувала значна непогашена заборгованість перед Банком за Кредитним договором №В555/1 від 25.09.2007р. у сумі 2 193 158,38 доларів США, строк погашення якої відповідно до умов кредитного договору настав ще у 2012 році, тобто, задовго до 30.09.2013 року;
«відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості» - відчуження майна ОСОБА_2 за договорами дарування було здійснено 30.09.2013 року, а саме після подання банком до нього позовної заяви, відкриття провадження за якою відбулося 05.09.2012 року у справі №1512/10835/2012 та в день ухвалення (30.09.2013 року) судового рішення про задоволення позовних вимог Банку про стягнення заборгованості за кредитним договором;
«майно відчужено на підставі безвідплатного правочину» - відчуження всього свого нерухомого майна на яке можливо звернути стягнення ОСОБА_2 здійснив 30.09.2013 року на підставі договору дарування, тобто, на підставі безвідплатного правочину;
«майно відчужене на користь пов`язаної особи» - все своє майно ОСОБА_2 подарував пов`язаній особі дочці ОСОБА_3 ;
«після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором» - ОСОБА_2 здійснив відчуження свого майна, та після укладення оскаржуваного договору дарування, у боржника не залишилось іншого майна, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором, що підтверджується інформаційною довідкою №450901889 від 06.11.2025 року.
Враховуючи вказане вище, суд вважає, що протиправна поведінка ОСОБА_2 , яка полягала в тривалому невиконанні законних вимог Акціонерного банку «Південний», щодо погашення заборгованості за кредитним договором, а також відчуження майна, з метою недопущення звернення стягнення на нього, за наявності значної, простроченої суми заборгованості, суперечить засадам цивільного законодавства, принципам справедливості, добросовісності та розумності, порушує права Банку.
Пунктом 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України до загальних засад цивільного судочинства віднесено справедливість, добросовісність та розумність.
Частина 2 ст. 13 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачає зобов`язання особи при здійсненні своїх прав утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.
Відповідно до п.3 ст.13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Таким чином, виходячи з обставин даної справи вбачається, що відчужуючи належне на праві власності нерухоме майно, ОСОБА_2 , передбачав можливі негативні для нього наслідки у випадку здійснення примусового звернення стягнення на його майно під час здійснення примусового виконання рішення суду до виконання, тому з метою недопущення звернення стягнення на його майно, діючи недобросовісно та зловживаючи своїми правами, уклав договір дарування свого майна та завдав шкоди Кредитору.
Зважаючи на вказане вище, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа – відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання недійсним договору дарування підлягають задоволенню та визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, посвідченого 30.09.2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В. за №2504, який був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Щодо заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне. 
Державний реєстр речових прав це державний реєстр з інформацією про права на нерухоме майно, їх обтяження, тощо. Певні частини даного реєстру, є відкритими для всіх, в даному випадку це зокрема: кадастровий номер, площа, місцезнаходження, власник. Інформація отримується через електронні сервіси Мінюсту. 
Суд зазначає, що починаючи з наступного дня після укладення оскаржуваного договору 01.10.2013 року, якщо позивач здійснив би запит, щодо майна боржника за ПІП чи РНОКПП ОСОБА_2 , то він би отримав лише інформацію щодо того майна, яке належить боржнику на дату отримання такої інформації. 
При цьому, на той час, у відкритому доступі до реєстрів були відсутні детальні відомості зокрема, щодо переходів права власності та документів на підставі яких право виникло/змінилося. 
Крім того, інформацію з обмеженим доступом не може отримати ні фізична особа, ні юридична особа. Таку інформацію зокрема може отримати лише особа, що є власником майна, нотаріус та адвокат. 
Таким чином, до 18.06.2018 року ні позивач, ні представники позивача не мали передбаченого законом інструменту оперативного отримання інформації з ДРРП про об`єкти нерухомості, які не перебували у власності боржника (були відчужені до подання запиту ДВС). 
Судом встановлено, що інформацію щодо відчуження вказаного майна позивачем було отримано у 2025 році, до того ж навіть у разі формального обчислення строків (починаючи з червня 2018 року) строк позовної давності у даних правовідносинах не сплив, а тому підстави для відмови у задоволенні позову з мотивів його пропуску відсутні. 
Лише після здійснення відповідної перевірки восени 2025 року позивачу стало відомо про факт укладення спірного договору. Таким чином, доводи відповідача грунтуються на припущеннях та неправильному тлумаченні доступу до ДРРП, а також не враховують правового режиму зупинення перебігу строків позовної давності на період воєнного стану та ковіду. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу,продовжуються на строк дії такого карантину».
У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX, який набрав чинності 02.04.2020 року, перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Таким чином з 01.07.2023 року строк дії актів про продовження строків позовної давності на період карантину втратили свою чинність.
Суд звертає увагу, що законодавець саме продовжив строки позовної давності на період карантину, а не призупинив або об`явив про переривання вказаних строків.
Саме тому строки позовної давності які сплили під час дії відповідного карантину були лише продовжені на строк дії цього карантину і вважаються такими що сплили після його закінчення.
Крім того, Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом № 2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. На час розгляду справи в суді строк дії воєнного стану в країні триває.
Згідно з п.19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
Отже, підстав вважати, що позивач пропустив строк звернення до суду з вказаним позовом відсутні. 
Крім того, суд зазначає, що концепція фраудаторних правочинів (правочинів, вчинених боржником на шкоду кредиторам) з`явилася в українській практиці лише у 2019 році.
Перше визначення: 3 липня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила знакову постанову (у справі № 369/11268/16-ц), де чітко сформулювала поняття фраудаторного правочину та ознаки укладання договору на шкоду інтересам кредиторів. 
Розвиток та закріплення практики: надалі судова конструкція активно розвивалася Касаційним цивільним судом у складі ВС (наприклад, постанова від 24 липня 2019 року у справі № 405/4434/16-ц).
Таким чином, лише з 2019 року, після формування судової практики фраудаторних правочинів, можна відліковувати початок строку позовної давності за даним позовом, який не пропущений з підстав зазначених вище, щодо зупинення законодавцем такого строку, у зв`язку із Карантином та військовим станом.
А з урахуванням обмеження доступу до повних відомостей Державного реєстру речових прав, про які вказано вище, суд вважає, що строк звернення до суду позивачем не пропущено. 
Оцінивши наведені сторонами доводи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачами не доведено наявності правових підстав для застосування наслідків спливу позовної давності.
Відтак заява відповідачів про застосування статті 267 ЦК України задоволенню не підлягає.
У зв`язку із задоволенням позовних вимог з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний» підлягає стягнню судовий збір в розмірі 1816,80 грн. та з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний» підлягає стягнню судовий збір в розмірі 1816,80 грн.
Керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 263-265, 267, 268 ЦПК України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа – відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання недійсним договору дарування – задовольнити.
Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, посвідчений 30.09.2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В. за №2504, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ) на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний» (ЄДРПОУ 20953647) судовий збір в розмірі 1816,80 грн.
Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ) на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний» (ЄДРПОУ 20953647) судовий збір в розмірі 1816,80 грн. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.
Повний текст рішення складено 10.07.2026 року. 

Суддя          В. С. Петренко