Справа № 127/7488/26
Провадження № 22-ц/801/1848/2026
Категорія: 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Сало Т. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2026 року	Справа № 127/7488/26	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Міхасішина І.В., Стадника І.М., секретар Кулішко Б.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 29 травня 2026 року, постановлену суддею Бойко В.М. в м. Вінниці, повний текст ухвали складено 02 червня 2026 року, в цивільній справі за скаргою ОСОБА_2 , за участі ОСОБА_1 , Вінницького відділу державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області на дії державного виконавця,
встановив:
12 травня 2026 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаною скаргою, в якій просила:
- визнати неправомірними дії державного виконавця Вінницького відділу державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України в частині винесення постанови про відкриття виконавчого провадження №80881727 від 29 квітня 2026 року;
- скасувати постанову державного виконавця Вінницького відділу державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про відкриття виконавчого провадження №80881727 від 29 квітня 2026 року.
В обґрунтування скарги ОСОБА_2 зазначила, що у провадженні суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про відшкодування шкоди. Ухвалою від 10 квітня 2026 задоволено заяву адвоката Стьоби Ю.М. про забезпечення позову та вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_10 у межах суми позову 464 146,17 грн, що знаходяться на рахунках у всіх банках. 
29 квітня 2026 року державний виконавець Вінницького відділу ДВС у Вінницькому районі Вінницької області ХМУ МЮ України відкрив на підставі вищевказаної ухвали виконавче провадження №80881727. 
ОСОБА_2 вважає, що дії державного виконавця щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 29 квітня 2026 року є протиправними, а сама постанова про відкриття виконавчого провадження такою, що підлягає скасуванню з огляду на те, що ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 10 квітня 2026 року не відповідає вимогам закону щодо форми та змісту виконавчого документу
Так, ухвала не відповідає вимогам ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: взагалі не містить інформації про стягувача (ПІБ, РНОКПП, місце проживання чи реєстрації); не містить вказівки на строк пред`явлення ухвали до виконання; не містить інформації про місце реєстрації чи проживання Боржника ОСОБА_2 , її дати народження.
Державний виконавець, всупереч положенням п. 4 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», за наявності всіх правових підстав для повернення виконавчого листа стягувачу, не здійснив такого повернення, натомість відкривши виконавче провадження без будь-яких правових підстав. Крім того, державним виконавцем фактично вказано стягувачем у виконавчому провадженні особу, інтересів якої виконавче провадження безпосередньо не стосується.
Позивачем у даній цивільній справі та відповідно особою, в інтересах якої було постановлено ухвалу про забезпечення позову, є ОСОБА_1 .. Натомість, стягувачем у постанові про відкриття провадження виконавець вказує Стьобу Ю.М., який є адвокатом, представником ОСОБА_1 , що надає останньому професійну правничу допомогу, зокрема в рамках розгляду судом цивільної справи №127/7488/26. 
Отже, ОСОБА_3 є лише представником сторони у цивільній справі, а не безпосередньо стороною, представник діє в інтересах та від імені довірителя, але не набуває матеріальних прав на стягнення, які належать безпосередньо стягувачу. Таким чином, Стьоба Ю.М. не може виступати стягувачем у виконавчому провадженні №80881727.
Скаржник зазначає, що постанова про відкриття виконавчого провадження у неї відсутня, про наявність щодо неї виконавчого провадження їй стало відомо після блокування її рахунків та перевірки інформації з Автоматизованої системи виконавчих проваджень. У зв`язку із вказаним, їй не відома інформація про конкретного державного виконавця, який виносив постанову про відкриття виконавчого провадження.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29 травня 2026 року скаргу задоволено. 
Визнано неправомірними дії державного виконавця Вінницького відділу державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України в частині винесення постанови про відкриття виконавчого провадження № 80881727 від 29 квітня 2026 року.
Скасовано постанову державного виконавця Вінницького відділу державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про відкриття виконавчого провадження №80881727 від 29 квітня 2026 року.
Не погодившись із вказаною постановою,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою відмовити у задоволенні скарги.
У скарзі зазначає, що суд неправильно застосував положення статті 157 ЦПК України щодо правової природи ухвали про забезпечення позову. Відсутність окремих реквізитів у документі не є безумовною підставою для повернення виконавчого документа без виконання. Суд помилково визнав незаконним відкриття виконавчого провадження у зв`язку із зазначенням адвоката, як стягувача, і фактично ототожнив технічну помилку у постанові державного виконавця із відсутністю права на звернення із заявою про відкриття виконавчого провадження. Суд вийшов за межі предмета розгляду скарги, оцінюючи питання арешту коштів. У даній справі предметом оскарження була постанова про відкриття виконавчого провадження, разом із тим суд досліджував: законність арешту рахунків; можливий спеціальний режим рахунків; порядок перевірки банківських рахунків. На момент розгляду справи виконавче провадження було закінчене постановою державного виконавця від 29 квітня 2026 року у зв`язку з фактичним виконанням ухвали суду. Отже, суд повинен був встановити: які саме права скаржника були порушені; чи існує необхідність судового захисту такого права. Фактично ухвалою задоволено скаргу лише через формальну оцінку окремих процесуальних дій державного виконавця без встановлення реального порушення прав боржника. Судом не враховано принцип обов`язковості судового рішення. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що окремі недоліки виконавчого документа автоматично виключали можливість його примусового виконання та зобов`язували державного виконавця повернути його без прийняття до виконання.
У поданому на апеляційну скаргу відзиві  ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції – без змін.
У поданому на апеляційну скаргу відзиві Вінницький відділ ДВС у Вінницькому районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України зазначає, що постанова державного виконавця банком не поверталась без виконання та на кошти, що належать боржнику ОСОБА_5 , накладено арешт. 29 квітня 2026 року державним виконавцем на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.
Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Встановлено, що на розгляді Вінницького міського суду вінницької області знаходиться цивільна справа №127/7488/26 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про відшкодування шкоди.
09 квітня 2026 року від представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Стьоби Ю.М. надійшла заява про забезпечення позову.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10 квітня 2026 року заяву задоволено.
Вжито заходів для забезпечення позову шляхом накладення арешту, зокрема, на грошові кошти ОСОБА_5 у межах суми позову 474 346,17 грн, що знаходяться на рахунках у всіх банках. Заборонено відповідачу вчиняти будь-які дії щодо розпорядження коштами на рахунках.
29 квітня 2026 року адвокат Стьоба Ю.М. подав заяву на ім`я начальника Вінницького відділу ДВС про прийняття до виконнаня ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 10 квітня 2026 року.
29 квітня 2026 року головним державним виконавцем Вінницького відділу державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління міністерства юстиції України Крот Н.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №80881727 щодо примусового виконання ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 10 квітня 2026 року про вжиття заходів для забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_5 у межах суми позову 474 346,17 грн, що знаходяться на рахунках у всіх банках.
У вказаній постанові боржником зазначено ОСОБА_5 , стягувачем – ОСОБА_3 
29 квітня 2026 року головним державним виконавцем Вінницького відділу державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління міністерства юстиції України Крот Н.С. винесено постанову про арешт коштів боржника у даному виконавчому провадженні.
ОСОБА_2 , вважаючи, що дії державного виконавця щодо винесення 29 квітня 2026 року постанови про відкриття виконавчого провадження №80881727 є протиправними, а сама постанова незаконною та такою, що підлягає скасуванню, звернулася до суду із вказаною скаргою. 
Звертаючись до суду із скаргою ОСОБА_2 вважала, що ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 10 квітня 2026 року у справі №127/7488/26, на виконання якої 29 квітня 2026 року було відкрито виконавче провадження №80881727, не відповідає вимогам закону щодо форми і змісту виконавчого документу, оскільки:
- взагалі не містить інформації про стягувача (ПІБ, РНОКПП, місце проживання чи реєстрації); 
- не містить вказівки на строк пред`явлення ухвали до виконання; 
- не містить інформації про місце реєстрації чи проживання Боржника ОСОБА_2 , її дати народження.
Крім того, державним виконавцем фактично у виконавчому провадженні стягувачем вказано особу, інтересів якої виконавче провадження безпосередньо не стосується.
Суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи встановив, що ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 10 квітня 2026 року не відповідає вимогам ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки в ній не вказано боржника та стягувача, їх даних, а також строк пред`явлення виконавчого документу до виконання. У постанові про відкриття виконавчого провадження №80881727 від 29 квітня 2026 року стягувачем зазначено  ОСОБА_3 , який не являється стягувачем за судовим рішенням та відповідно не є стороною виконавчого провадження, а лише представляє інтереси позивача -  ОСОБА_1 ..
Відтак, суд вважав, що головний державний виконавець Вінницького відділу державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління міністерства юстиції України Крот Н.С. не дотрималась вимог п. 6 ч. 4 ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження» та незаконно винесла постанову про відкриття виконавчого провадження. 
Враховуючи невідповідність виконавчого документу вимогам Закону України «Про виконавче провадження», прийняття державним виконавцем до виконання виконавчого документу на підставі заяви від особи, яка не надала повноважень на представлення інтересів стягувача та накладення арешту на кошти, встановленою є оскаржувана протиправність дій державного виконавця, що є підставою для задоволення скарги та зобов`язання усунути допущені порушення.
Апеляційний суд не погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції.
Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Вимоги до виконавчого документа визначені у частині першій статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».
Частина перша статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що у виконавчому документі зазначаються:
1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала;
2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;
3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи;
4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності);
реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків);
5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень;
6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню);
7) строк пред`явлення рішення до виконання.
Виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо  виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею (п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження»).
Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша статті 74 Закону України «Про виконавче провадження»).
Таке право учасників виконавчого провадження також передбачено статтею 447-1 ЦПК України: сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Тобто норми ЦПК України вносять ясність, в яких випадках можна звернутися із скаргою – у разі порушення прав учасника виконавчого провадження.
Із змісту скарги вбачається, що скаржник не обґрунтовує скаргу тим, що невідповідність постанови про відкриття виконавчого провадження вимогам Закону України «Про виконавче провадження» порушує права скаржника.
Відсутність у виконавчому документі окремих відомостей (про дату народження боржника, ідентифікаційного номеру, місця проживання чи реєстрації, тощо) не є підставою для повернення державним виконавцем виконавчих документів без прийняття до виконання, адже пунктом 3 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавцю під час здійснення виконавчого провадження надано право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.
Відтак, відсутність у виконавчому документі окремих відомостей (про дату народження боржника, ідентифікаційного номеру, місця проживання чи реєстрації, тощо) не є підставою для повернення державним виконавцем виконавчих документів без прийняття до виконання.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 749/1181/16-ц (провадження № 61-1115св18), від 19 вересня 2019 року у справі №469/1357/16-ц) (провадження № 61-35493св18), від 24 грудня 2020 року у справі № 639/2561/18-ц (провадження № 61-578св19).
Що стосується не зазначення в ухвалі суду строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, то варто зазначити, що строки пред`явлення виконавчих документів до виконання визначені ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», тобто визначені законом та не можуть бути змінені».
Відсутність у виконавчому документі відомостей про строк пред`явлення його до виконання не перешкоджає державному виконавцю самостійно вирішити питання про дотримання стягувачем строку пред`явлення виконавчого листа до виконання та, відповідно, відкрити виконавче провадження. 
Відтак, вказана обставина не є підставою для визнання постанови про відкриття виконавчого провадження протиправною та її скасування.
Зазначення стягувачем у постанові про відкриття виконавчого провадження ОСОБА_3 , який за матеріалами даної цивільної справи є представником позивача – ОСОБА_1 , що не заперечується ОСОБА_2 , також само по собі не може бути підставою для скасування цієї постанови.
Зазначення стягувачем адвоката Стьоби Ю.М., як представника, впливає на права стягувача – ОСОБА_1 , але ніяк на права скаржника.
Пунктом 14 розділу ІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2832/5), передбачено, якщо під час проведення виконавчих дій встановлено дані, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (крім випадків отримання виконавцями нових даних, які ідентифікують боржника - фізичну особу, в порядку інформаційної взаємодії автоматизованої системи з державними базами даних і реєстрами), або виявлено технічну помилку, описку в реєстраційних даних вхідної та вихідної кореспонденції, виконавець своєю постановою змінює або доповнює реєстраційні дані в автоматизованій системі. Така постанова виконавця долучається до матеріалів виконавчого провадження.
Із змісту скарги вбачається, що відкриття виконавчого провадження порушує право ОСОБА_2 користуватися коштами на власних рахунках, які арештовані.
Ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 10 квітня 2026 року про забезпечення позову, якою накладено арешт, в тому числі, на грошові кошти, ОСОБА_2 не оскаржувалася учасниками справи. 
Вказане свідчить про те, що ОСОБА_2 фактично погодилася із вказаним судовим рішенням. 
Отже, право на користування коштами обмежене ухвалою суду про забезпечення позову, але ніяк не недоліками оскаржуваної постанови.
Крім цього, апеляційний суд також звертає увагу, що вказані у скарзі обставини не перешкодили державному виконавцю виконати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 10 квітня 2026 року у даній справі.
Вказане підтверджується відзивом на апеляційну скаргу, в якому вказано, що банком постанова державного виконавця не поверталась без виконання та накладено арешт на кошти, що належать боржнику ОСОБА_5 .. 29 квітня 2026 року державним виконавцем на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.
Не зрозумілим є, чому суд першої інстанції вдався до аналізу наявності повноважень особи, яка звернулася із заявою про примусове виконання судового рішення, та порядку накладення арешту на кошти боржника, що знаходяться на банківських рахунках, оскільки це не лягло в основу скарги. 
Стаття 129-1 Конституції України визначає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.
Принцип обов`язковості судових рішень конкретизовано у статті 18 ЦПК України: судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є обов`язковою для застосування судами відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України і Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Рішення ECHR у справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року (п. 40)). У Рішенні ECHR у справі «Войтенко проти України» («Voytenko v. Ukraine») від 29 червня 2004 року Європейський суд з прав людини нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1.
Виконання судового рішення є також сферою регулювання статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що скасування постанови про відкриття виконавчого провадження щодо накладення арешту на кошти з формальних підстав унеможливить виконання судового рішення, яке набрало законної сили.
А відтак вважає, що підстави для визнання неправомірними дій державного виконавця в частині винесення постанови про відкриття виконавчого провадження №80881727 від 29 квітня 2026 року та скасування цієї постанови відсутні.
Відповідно до ч. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є порушення норм процесуального права.
Враховуючи викладене, ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 29 травня 2026 року підлягає скасуванню із постановленням нової про відмову у задоволенні скарги.
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить стягнути зі скаржника понесені судові витрати.
Разом із заявою на усунення недоліків апеляційної скарги ОСОБА_1 було надано квитанцію про сплату судового збору в розмірі 665,60 грн.
Разом з цим, залишаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 без руху, апеляційний суд не зобов`язував ОСОБА_1 сплатити судовий збір, а лише зазначити в апеляційній скарзі всіх учасників справи та надати докази надсилання їм копії апеляційної скарги.
За змістом п. 19 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання апеляційної скарги на ухвалу суду, постановлену за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, або приватного виконавця під час виконання судового рішення.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України,
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 29 травня 2026 року скасувати, постановити нову.
У задоволенні скарги ОСОБА_2 , за участі ОСОБА_1 , Вінницького відділу державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області на дії державного виконавця – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 липня 2026 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді І.В. Міхасішин

І.М. Стадник