Справа № 308/5059/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2026 року         місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:
головуючої судді – Світлик О.М.,
за участю секретаря судового засідання – Заяць А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Ужгороді у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовною заявою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник – адвокат Пересоляк Олександр Сергійович, до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник – адвокат Пересоляк О.С., через підсистему «Електронний суд» звернувся до суду з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області про відшкодування моральної шкоди.
На обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що Закарпатський окружний адміністративний суд у рішення від 30.09.2025 у справі №260/5469/25 (рішення набрало законної сили) визнав протиправним та скасував наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 24.06.2025 №м300 «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час загальної мобілізації» в частині призову на військову службу ОСОБА_1 під час мобілізації. Визнав протиправним та скасував наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №181 від 25.06.2025. Зобов`язав військову частину НОМЕР_1 виключити солдата ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
13.06.2025 ОСОБА_1 затримано та примусово доставлено до ІНФОРМАЦІЯ_3 без наявних на те законних підстав та без повідомлення причин такого затримання. Своєю чергою, під час незаконного затримання та безпосередньо перебуваючи в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 , позивач постійно наголошував про наявну в нього діючу відстрочку від військової служби під час мобілізації та пред`являв працівникам ІНФОРМАЦІЯ_3 копії відповідних документів, витяг з додатку «Резерв+», який містив відомості QR-коду, та повну інформацію про надану відстрочку.
Зауважує, що працівники ІНФОРМАЦІЯ_3 , нехтуючи своїм обов`язком, передбаченим чинним законодавством України, ігнорували факт наявності у позивача діючої відстрочки, що призвело до незаконного затримання, незаконного позбавлення волі впродовж 11 днів, та в подальшому до незаконної мобілізації позивача, що потягло за собою подальше проходження військової служби.
Тобто, позивача 11 днів, починаючи з 13.06.2025 по 24.06.2025 незаконно утримуваний в ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується поясненнями ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , подачею двох скарг у Міністерство оборони України, повідомленням ОСОБА_4 у поліцію про незаконне затримання людини.
Вказує, що починаючи з 24.06.2025 по 03.10.2025 (3 місяці 9 днів), у зв`язку з незаконною мобілізацією позивач був примушений до військової служби.
Наголошує, що порушення законних прав позивача, яке полягає у незаконному призову на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, що встановлено преюдиційним рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 30.09.2025 у справі №260/5469/25 згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК не підлягає доведенню. Таким чином, призов позивача на військову службу під час мобілізації на особливий період відповідач здійснив протиправно, що, своєю чергою, потягло наслідки у виді військової служби з 24.06.2025 по 03.10.2025.
Позивачу завдана моральна шкода внаслідок незаконного затримання строком на 11 днів та примушування до проходження військової служби протягом 3 місяців 9 днів представниками державних органів.
Зазначає, що відповідно до ВЛК від 19.06.2025 ОСОБА_1 визнаний «придатним», а відповідно до ВЛК від 21.08.2025 ОСОБА_1 «непридатний», із зазначенням, що «травма не пов`язана з проходженням військової служби». Проте останньою ВЛК було констатовано, що позивач має «наслідки черепно-мозкової травми 1994 року», «03.09.2000 вентрикуло-перитонеальне шунтування у вигляді стійкого...головного мозку...із значним порушенням функції центральної нервової системи», на підставі ст. 75А визнаний непридатним.
У рішенні ВЛК від 19.06.2025 про визнання позивача придатним не були зазначені ті діагнози, які в нього вже існували з 1994 та 2000 року, саме ті, через які наступною ВЛК від 21.08.2025 його було визнано непридатним. Оскільки, як зазначено в рішенні ВЛК від 21.08.2025, причини для визнання непридатним не пов`язані із проходженням військової служби, то з цього виходить, що такі існували ще до його мобілізації, що і зазначено в самому рішенні ВЛК від 21.08.2025. Вищенаведене означає, що ОСОБА_1 був непридатним в момент мобілізації. Непридатний до військової служби, який навіть якби хотів служити, то через стан здоров`я не може, і він вимушений був кожен день протягом 3 місяців 9 днів переступати через свої фізичні можливості, що ще більше погіршує його фізичний стан та завдало моральних страждань.
Крім того, тривала боротьба за свої права виснажила позивача, завдала душевних страждань, що викликало у нього знервованість, дискомфорт, почуття безперспективності витрачених зусиль і часу, зневіру в законності держави в цілому. Страх, що його буде притягнуто до відповідальності за ст. 407 КК України у випадку виходу за межі військової частини, або за ст. 408 КК України у випадку відмови від виконання військових обов`язків постійно переслідував його. Позивач відчував безпорадність та безсилля, певною мірою втратив сенс життя, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, змусило докладати додаткових зусиль до організації свого життя як під час проходження служби, так і після. Кожен день після мобілізації мав відчуття постійного дискомфорту, переживань, страждань, боявся виходити з дому, щоб не бути знову мобілізованим. У зв`язку з незаконним призовом на військову службу у нього погіршився фізичний та морально-психологічний стан здоров`я. Він почав боятися сторонніх звуків, погіршився сон, прокидається по ночах з тривожним станом, почалися проблеми з агресією, зривається на людей без причини. Снилися люди, які загинули раптовою та насильницькою смертю. Також зазначає, що він єдиний син матері на території України, яка потребує постійного стороннього догляду, та, у зв`язку з незаконною мобілізацією ОСОБА_1 його матір фактично залишилася в безпорадному стані, що додавало йому додаткових моральних страждань.
Вимоги щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 101458 грн позивач обґрунтовує тим, що внаслідок прийняття відповідачем незаконного рішення відбулися тривалі порушення в основних сферах життєдіяльності позивача, а саме: був незаконно затриманий та утримуваний 11 днів у ТЦК та СП, будучи непридатним та додатково маючи відстрочку був незаконно мобілізований, всупереч своїм фізичним можливостям проходив військову службу 3 місяці 9 днів, внаслідок фізичного виснаження захворів та 10 днів стаціонарно лікувався у госпіталі, тривогою за одиноку матір, яка потребувала постійного стороннього догляду, необхідність захистити свої права в суді, погіршення та позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, з друзями, колегами, з сім`єю, із неповнолітнім сином, який є особою з інвалідністю з дитинства, та переживанням за нього, як він буде себе утримувати, інших негативних наслідків морального характеру, яких позивач зазнав у зв`язку із незаконною мобілізацією, що протягом тривалого часу унеможливлювало повноцінне соціальне функціонування ОСОБА_5 .
Звертає увагу, що законодавством України не врегульоване питання розміру моральної шкоди за незаконну мобілізацію та подальше проходження військової служби. Одним із випадків, з яких можна провести аналогію, є Закон №266/94-ВР, де у ч. 3 ст. 13 зазначено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Даним законом передбачено і відшкодування моральної шкоди за незаконне притягнення до відповідальності за адміністративне правопорушення (п. 4 ч. 1 ст. 2). Тобто, навіть за спробу незаконно притягнути особу до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення Законом України №266/94-ВР передбачено відшкодування моральної шкоди, коли по факту до особи не було застосовано жодних санкцій з боку держави, а якби і було застосовано, то явно не такого ступеня тяжкості та тривалості, як у випадку з ОСОБА_1 .
Вважає, якщо за перебування особи у статусі правопорушника за адміністративне правопорушення передбачено відшкодування моральної шкоди у розмірі мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування у такому статусі, то за фактичне позбавлення волі в приміщенні ТЦК та СП розмір моральної шкоди має бути в 5 разів більший, а за примусове проходження військової служби, яке має ознаки покарання у виді обмеження волі, – в 3 рази більший.
Згідно із Законом України «Про державний бюджет України на 2026 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 01.01.2026 становить 8647 грн на місяць.
Представник позивача зазначає, що відповідно до п. 5 ст. 3 Закону №266/94-ВР відшкодуванню підлягає моральна шкода в розмірі: 8647 грн * 5 (разів) /30 (днів) *11 (днів) = 15853 грн за фактичне незаконне утримання протягом 11 днів в приміщенні ТЦК та СП. 8647 грн *3 (рази) * 3 (місяці) = 77823 грн; 8647 грн * 3 (рази) / 30 (днів) * 9 (днів) = 7782 грн. 77823 грн. + 7782 грн = 85605 грн за примушування непридатного проходити військову службу протягом 3 місяців 9 днів. 15853 грн + 85605 грн = 101458 грн.
На підставі наведеного, представник позивача просить суд; стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України внаслідок незаконних дій ІНФОРМАЦІЯ_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 101458 грн, як відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконними діями уповноважених осіб ІНФОРМАЦІЯ_1 ; стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати.
Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06.04.2026 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом. Постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
21.04.2026 від представника відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким позов не визнає та просить у його задоволенні відмовити.
У поданому відзиві представник відповідача зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_5 є державним органом (органом військового управління). Моральна шкода зі слів позивача завдана йому незаконним затриманням на 11 днів у ТЦК та СП. Незаконне затримання, привід, арешт або тримання під вартою – це кримінальний злочин, передбачений ст. 371 КК України. Вина відповідача у спричиненні кримінального злочину має бути встановлена виключно в судовому порядку, з ухваленням відповідного рішення, яким буде встановлено факт вчинення злочину, що не зроблено. Суб`єктами злочину, передбаченого ст. 371 КК України (завідомо незаконні затримання, привід, домашній арешт або тримання під вартою), є спеціальні службові особи, які наділені повноваженнями щодо затримання, приводу або арешту. До них належать слідчі, дізнавачі, прокурори, а також, у випадку незаконного тримання під вартою, керівники установ попереднього ув`язнення. Посадові особи Територіальних центрів комплектування не наділені такими повноваженнями, за таких обставин не можуть бути суб`єктами злочину, передбаченого ст. 371 КК України. Сам факт незаконного утримання особи, що полягає у протиправному обмеженні свободи пересування особи (утримання, замикання) без законних підстав, також є кримінальним злочином, передбаченим ст. 146 КК України. Виходячи з фундаментального правового принципу, а саме презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою доки її вину не буде доведено в законному порядку та встановлено обвинувальним вироком суду, позивач, обвинувативши посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_6 у вчиненні злочину грубо порушив цей принцип, а його твердження, навіть якщо вони підкріплені поясненнями осіб, яких опитав адвокат, не можуть бути взяті судом до уваги.
Представник відповідача вказує, що жодними доказами, які долучені позивачем до матеріалів справи, не доведено що позивач відчував страх, що його буде притягнуто до відповідальності за ст. 407 КК України у випадку виходу за межі військової частини, або за ст. 408 КК України, як і не доведено твердження позивача, що він відчував безпорадність та безсилля, певною мірою втратив сенс життя. Більше того позивач оскаржив свій призов на військову службу під час загальної мобілізації і судом його позов було задоволено. Факт оскарження призову спростовує твердження позивача про безпорадність та безсилля, втрату сенсу життя, що характеризується глибоким почуттям внутрішньої порожнечі, апатією, відсутністю мотивації та безнадією.
Як зауважує представник відповідача, сам факт оскарження свого призову і швидкий розгляд справи та задоволення позовних вимог також спростовують твердження позивача про почуття безперспективності витрачених зусиль і часу, зневіру в законності держави в цілому. Погіршення фізичного та морально-психологічного стану здоров`я у зв`язку з незаконним призовом на військову службу може бути констатовано лікарем, як і стан, при якому особа боїться сторонніх звуків та є настільки агресивною, що зривається на сторонніх людях. Без наявності відповідної медичних обстежень та фіксація їх в медичній документації наведені твердження позивача є голослівними. Погіршення сну, прокидання по ночах з тривожним станом також потребує доказів. Для відшкодування моральної шкоди ключовим є доведення причинного зв`язку: пряма залежність, де шкода є об`єктивним наслідком протиправної поведінки відповідача. Позивач має довести факт шкоди, а також зв`язок між нею та порушенням прав. Саме доведення причинного зв`язку між неправомірними діями та негативними наслідками є підставою для відшкодування моральної шкоди. В нашому випадку позивач не тільки не довів причинний зв`язок, однак не довів і сам факт існування негативних наслідків.
Представник відповідача наголошує, що при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Позивач зазначаючи про моральні страждання не вказав глибину цих страждань та їх тривалість, а також не конкретизував свій позов, не дав оцінку кожному факту, який за його твердженням приніс йому моральні чи фізичні страждання. Наприклад, позивачем не зазначено в яку суму він оцінює окремо погіршення фізичного та морально-психологічного стану здоров`я, відчуття страху можливості притягнення його до відповідальності або відчуття безпорадності та безсилля, та втратою сенсу життя і так далі, а також не вказав причинного зв`язку між діями відповідача та вказаними позивачем наслідками.
Зважаючи на те, що у своєму позові позивач не надає жодних прямих об`єктивних доказів заподіяної йому шкоди, що підлягала би відшкодуванню, відповідно до законодавства, представник відповідача вказує, що незрозуміло чому позивач визначив моральну шкоду виходячи з мінімального розміру заробітної плати, а не прожиткового мінімуму, чи неоподаткованого мінімуму. З огляду на наведене, на думку відповідача, матеріали справи не містять доводів незаконних дій з боку ІНФОРМАЦІЯ_6 , доказів перенесення позивачем душевних страждань та причинного зв`язку між ними, отже відсутні підстави для задоволення позову.
Представником відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області відзив на позовну заяву не подано.
Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, при цьому представником позивача подано заяву про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі і просить їх задовольнити.
Відповідачі явку своїх представників у судове засідання не забезпечили, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки не повідомлено, клопотань про відкладення справи до суду не надходило. 
За приписами частин першої, другої, восьмої статті 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 30.09.2025 у справі №260/5469/25, яке набрало законної сили 27.11.2025, визнано протиправним та скасовано наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 24 червня 2025 року №м300 «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час загальної мобілізації» в частині призову на військову службу ОСОБА_1 під час мобілізації. Визнано протиправним та скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №181 від 25 червня 2025 року. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 виключити солдата ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
У вказаному рішенні судом встановлено, що згідно із витягу з мобільного застосунку Резерв+ від 24 листопада 2024 року у позивача наявна відстрочка від військової служби під час мобілізації до 25 листопада 2025 року на підставі статті 23 частити 1 пункту 5 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку».
Судом встановлено, що 19 червня 2025 року щодо  ОСОБА_1 проведено медичний огляд ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_2 , за результатом якого складено довідку військово-лікарської комісії, згідно з якою останнього визнано придатним до військової служби.
Ухваленню указаної довідки передувало складення направлення та карти обстеження та медичного огляду від 19 червня 2025 року, у якій вказано про придатність позивача до військової служби.
Наказом ІНФОРМАЦІЯ_2 від 24 червня 2025 року №м300 «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час загальної мобілізації» ОСОБА_1 призвано та направлено для проходження військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період та відправлено до військової частини НОМЕР_1 .
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №181 від 25 червня 2025 року солдата ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
24 травня 2023 року, 19 листопада 2024 року та 12 травня 2025 року позивач особисто звертався до ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявами про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації згідно з пунктом 5 частини першої статті Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Позивачем до зазначених заяв надано до відповідача докази на підтвердження права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі п. 5 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», які передбачені Порядком №560, зокрема, свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 ; довідку ЛКК від 06 серпня 2024 року №183; посвідчення серії НОМЕР_4 ; рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 лютого 2015 року у справі №308/12212/14-ц про розірвання шлюбу; військовий квиток.
За результатом розгляду поданих документів, позивачу було погоджено відстрочку від призову на весь період проведення мобілізації та строк дії документів 
Згідно з витягом з мобільного застосунку Резерв+ від 24 листопада 2024 року у позивача наявна відстрочка від військової служби під час мобілізації до 25 листопада 2025 року на підставі пункту 5 частини першої статті Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку».
Таким чином, на момент призову на військову службу позивач був особою, яка виховує дитину з інвалідністю віком до 18 років, скористатися правом на відстрочку та відповідно така відстрочка йому була надана.
Судом встановлено, що працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 під час мобілізаційних дій стосовно позивача не було проведено повної перевірки щодо наявності у позивача відстрочки від призову під час мобілізації на військову службу на підставі пункту 5 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» відбулася ціла низка порушень чинного законодавства.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування або посадовою особою відповідного органу, визначені у статтях 1173, 1174 ЦК України, за змістом яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи посадовою особою відповідного органу при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Відповідно до загальних підстав відшкодування шкоди, передбачених частиною другою статті 1167, статтями 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цих органів чи осіб.
Частиною першою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частина п`ята статті 23 ЦК України).
Згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац 2 частини третьої статті 23 ЦК України).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17, де, зокрема, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (пункт 52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (пункт 56).
Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.
У практиці Європейського суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (справа «Рисовський проти України» рішення від 20 жовтня 2011 року пункти 86, 89, справа «Антоненков та інші проти України» рішення від 22 листопада 2005 року пункт 71).
Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про завдання моральної шкоди.
Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
У постанові від 21 квітня 2021 року у справі №227/2918/19 Верховний Суд зазначив, що у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив та чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
Позивач стверджує, що внаслідок прийняття відповідачем незаконного рішення відбулися тривалі порушення в основних сферах його життєдіяльності, а саме: був незаконно затриманий та утримуваний 11 днів у ТЦК та СП, будучи непридатним та додатково маючи відстрочку був незаконно мобілізований, всупереч своїм фізичним можливостям проходив військову службу 3 місяці 9 днів, внаслідок фізичного виснаження захворів та 10 днів стаціонарно лікувався у госпіталі, тривогою за одиноку матір, яка потребувала постійного стороннього догляду, необхідність захистити свої права в суді, погіршення та позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, з друзями, колегами, з сім`єю, із неповнолітнім сином, який є особою з інвалідністю з дитинства, та переживанням за нього, як він буде себе утримувати, інших негативних наслідків морального характеру, яких зазнав у зв`язку із незаконною мобілізацією, що протягом тривалого часу унеможливлювало його повноцінне соціальне функціонування.
Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиціальність це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Отже, порушення законних прав позивача, яке полягає у незаконному призову позивача на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, що встановлено преюдиційним рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 30.09.2025 у справі №260/5469/25 згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України не підлягає доведенню.
Таким чином, матеріалами справи доведено, що призов позивача на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період відповідач здійснив незаконно. Порушення законних прав позивача призвело до: стресової ситуації, втрати нормальних життєвих зв`язків, порушення звичного способу життя, що призвело до погіршення сну, знервованості та психологічного дискомфорту, і вищевказані незаконні дії відповідача безпосередньо знаходяться у причинно наслідковому зв`язку з душевними стражданнями та переживаннями, які зазнав позивач внаслідок його незаконного призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, зарахування до списків особового складу військової частини, що є підставами для відшкодування моральної шкоди.
Специфіка даних правовідносин свідчить про те, що сам факт незаконного призову позивача під час мобілізації завдав йому страждань, це призвело до погіршення та позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, інших негативних наслідків морального характеру.
При цьому у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування Європейський суд з прав людини виходить із презумпції спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію. У контексті визнання Європейським судом з прав людини існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди прикладом може слугувати, зокрема, рішення від 27 липня 2004 року у справі «Ромашов проти України», де Європейський суд з прав людини вказав, що моральна шкода завдана самим фактом порушення з боку державного органу.
Суд наголошує, що виходячи із загальних підстав відповідальності за завдану моральну шкоду в правовідносинах по її відшкодуванню встановлюється «презумпція заподіяння моральної шкоди», а особа звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини (абзац 3 пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року).
Тобто в даних правовідносинах саме на відповідача, а не на позивача покладається обов`язок по доведенню відсутності факту заподіяння моральної шкоди, у зв`язку із чим доводи відповідача, викладені у відзиві про недоведення позивачем жодним належним та допустимим доказом того факту, що наслідками його призову за мобілізацією стали втрата нормальних життєвих зв`язків, порушення звичного способу життя, погіршення сну, знервованість та психологічний дискомфорт, судом не приймаються.
Суд зауважує, що розмір відшкодування моральної шкоди не прив`язаний до розміру мінімальної заробітної плати. Законодавство України не встановлює ані мінімальних, ані максимальних меж для оцінки душевних чи фізичних страждань. Суд визначає суму самостійно, керуючись критеріями розумності, справедливості та співмірності у кожному конкретному випадку. Виняток із загального правила діє лише у випадках, передбачених спеціальними законами. Наприклад, при відшкодуванні моральної шкоди за незаконні дії органів дізнання, слідства, прокуратури чи суду. У таких ситуаціях закон встановлює гарантований мінімум – не менше однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, №68490/01, §62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року). При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції.
Відповідно до частин першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.
При цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частини перша статті 81 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на викладене, враховуючи, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України являється конституційним обов`язком громадян України, наявність судового рішення, яким встановлено протиправність призову позивача, що саме по собі також є певною сатисфакцією для нього, беручи до уваги тривалість вимушених змін у житті позивача, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що відшкодування моральної шкоди в розмірі 40000 грн є достатнім для компенсації спричинених позивачу моральних страждань.
Суд зазначає, що особливість даних правовідносин свідчить, що саме держава має відшкодовувати шкоду, завдану позивачу і вона повинна стягуватися з Державного бюджету України, що відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 (провадження №12-110гс18).
Щодо позовних вимог до відповідача – Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області.
Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц).
Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц).
Отже, Державна казначейська служба України в особі її територіального органу не є порушником прав позивача, а відтак, і належним відповідачем по справі.
Таким чином, в задоволенні позовних вимог до Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області слід відмовити з вищенаведених підстав.
Обґрунтовуючи своє рішення, суд бере до уваги, що в рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п. 2958, Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).
В контексті вказаної практики суд вважає обґрунтування цього рішення достатнім.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат щодо сплати судового збору відповідно до статті 141 ЦПК України суд враховує, що судовий збір не справляється у випадку, передбаченому пунктом 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», а тому покладає дані судові витрати на рахунок держави.
Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 89, 141, 223, 259, 263-265, 279, 354, 355 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник – адвокат Пересоляк Олександр Сергійович, до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області про відшкодування моральної шкоди – задовольнити частково.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 40000 (сорок тисяч) гривень в якості відшкодування моральної шкоди.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_8 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 . 
Відповідач: Головне управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області, код ЄДРПОУ 37975895, місцезнаходження: вул. Панаса Мирного, 2А, м. Ужгород, Закарпатська область.
Дата складення повного судового рішення – 21 липня 2026 року.

Суддя Ужгородського міськрайонного суду
Закарпатської області        О.М. Світлик