Харківський окружний адміністративний суд  _61700, _м. _Харків, _майдан _Свободи, _6, _inbox@adm.hr.court.gov.ua, _ЄДРПОУ: _34390710
РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
місто Харків 
31.08.2026 р. справа №520/23020/26 
Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у зв`язку із неприбуттям належно уповноважених представників сторін до відкритого судового засідання за процедурою письмового провадження у порядку ст.287 КАС України адміністративну справу за позовом
| Військової частини НОМЕР_1 (далі за текстом - заявник, позивач)
до | Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській та Харківській областях Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі за текстом - відповідач, суб"єкт владних повноважень, орган публічної адміністрації)
про | визнання протиправною та скасування постанови,
встановив:
Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській та Харківській областях Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Пересічанської Яни Володимирівни від 20.07.2026 у ВП № 78950939 про накладення штрафу на боржника ВІЙСЬКОВУ ЧАСТИНУ НОМЕР_1 .
Аргументуючи вимоги заявник зазначив, що штраф застосований безпідставно, без урахування факту виконання судового акту у межах фізичних можливостей та компетенції стягувача (в частині нарахування спірних сум грошового забезпечення та ініціювання процедури отримання додаткових асигнувань для проведення виплати нарахованих сум). 
Відповідач із поданим позовом не погодився (у розумінні п.2 ч.1 ст.6 Закону України від 02.06.2016р. №1403-VIII "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", п.3 Розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень (затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. №512/5 у редакції наказу від 29.09.2016р. №2832/5, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 02.04.2012р. за №489/20802) до кола окремих та самостійних органів Державної виконавчої служби України одночасно належать і Управління забезпечення примусового виконання рішень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України, і Відділи примусового виконання рішень управлінь забезпечення примусового виконання рішень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України, попри те, що ці суб`єкти права є структурними підрозділами органу державної влади - відповідного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України).
Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що стягувачем не надано ані доказів виконання судового акту у повному обсязі, ані доказів невиконання судового акту з поважних причин, ані детального розрахунку нарахованих сум грошового забезпечення. Твердив, що штраф застосований правомірно та обґрунтовано.
До суду 20.08.2026р. від позивача надійшла відповідь на відзив, доводи якої в межах даної справи судом окремо не оцінюються, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 269 КАС України у справах, визначених статтями 273-277, 280-283-2, 285-289 цього Кодексу, заявами по суті справи є позовна заява та відзив на позовну заяву (відзив).
Окрім того, 17.08.2026р. відповідачем до суду подано клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 як стягувача у виконавчому провадженні №78950939.
Суд вважає, що дане клопотання не підлягає задоволенню, позаяк оскаржене рішення суб"єкта владних повноважень у розумінні п.19 ч.1 ст.4 КАС України є правовим актом індивідуальної дії, котрий стосується виключно боржника у виконавчому провадженні, прав (інтересів) стягувача жодним чином не зачіпає, а тому стягувач не повинен залучатись до участі у цього спорі згідно з ч. 2 ст. 49 КАС України.
Оскільки вжиті окружним адміністративним судом діючі механізми з`ясування об`єктивної істини за власною ініціативою безвідносно до доводів сторін та процесуальної поведінки учасників спору призвели до надходження до матеріалів справи сукупності доказів, обсяг яких повно та всебічно висвітлює обставини спірних правовідносин, то спір підлягає вирішенню на підставі матеріалів справи, а тому суд, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.
Установлені судом обставини спору полягають у наступному.
У межах справи №520/4802/25 ОСОБА_1 були заявлені вимоги: 1) визнати незаконною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення у період з 15.10.2020 до 18.11.2021 та з 13.12.2022 до 21.02.2025 із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року; 2) зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення військовослужбовця за період з 15.10.2020 по 31.12.2020 із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2020 за статтею 7 Закону України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” в розмірі 2 102,00 грн з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів; 3) зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення військовослужбовця за період з 01.01.2021 по 18.11.2021 із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2021 за статтею 7 Закону України “Про Державний бюджет України на 2021 рік” в розмірі 2 270,00 грн з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів; 4) зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення військовослужбовця за період з 13.12.2022 по 31.12.2022 із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2022 за статтею 7 Закону України “Про Державний бюджет України на 2022 рік” в розмірі 2 481,00 грн з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів; 5) зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення військовослужбовця за період з 01.01.2023 по 31.12.2023 із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2023 за статтею 7 Закону України “Про Державний бюджет України на 2023 рік” в розмірі 2 684,00 грн з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів; 6) зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення військовослужбовця за період з 01.01.2024 по 31.12.2024 із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2024 за статтею 7 Закону України “Про Державний бюджет України на 2024 рік” в розмірі 3 028,00 грн з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів; 7) зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення військовослужбовця за період з 01.01.2025 по 21.02.2025 із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2025 за статтею 7 Закону України “Про Державний бюджет України на 2025 рік” в розмірі 3 028,00 грн з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.05.2025р. у справі №520/4802/25 з урахуванням ухвали про виправлення описки позов було задоволено частково. Визнано незаконною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення у період з 15.10.2020 до 18.11.2021 та з 13.12.2022 до 19.05.2023 із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_3 ) грошове забезпечення військовослужбовця за період з 15.10.2020 по 31.12.2020 із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2020 за статтею 7 Закону України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” в розмірі 2 102,00 грн з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_3 ) грошове забезпечення військовослужбовця за період з 01.01.2021 по 18.11.2021 із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2021 за статтею 7 Закону України “Про Державний бюджет України на 2021 рік” в розмірі 2 270,00 грн з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_3 ) грошове забезпечення військовослужбовця за період з 13.12.2022 по 31.12.2022 із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2022 за статтею 7 Закону України “Про Державний бюджет України на 2022 рік” в розмірі 2 481,00 грн з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_3 ) грошове забезпечення військовослужбовця за період з 01.01.2023 по 19.05.203 із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2023 за статтею 7 Закону України “Про Державний бюджет України на 2023 рік” в розмірі 2.684,00грн з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів.
Рішення суду у справі №520/4802/25 набрало законної сили 27.06.2025р.; заявником було отримано виконавчий лист про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_3 ) грошове забезпечення військовослужбовця за період з 13.12.2022 по 31.12.2022 із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2022 за статтею 7 Закону України “Про Державний бюджет України на 2022 рік” в розмірі 2 481,00 грн з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів. 
За цим виконавчим листом 27.08.2025р. головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції була прийнята постанова про відкриття виконавчого провадження №78950939.
На вимогу державного виконавця від 17.03.2026р. Військова частина НОМЕР_1 листом від 01.04.2026р. №0501/2/1/71 повідомила виконавця, що за вказаним виконавчим провадженням Військовою частиною НОМЕР_1 були сформовані необхідні документи та замовлено фінансування задоволених позовних вимог. Рішення суду буде виконано одразу після надходження фінансування за відповідною графою бюджетного фінансування. Станом на день надання відповіді командуванням Військової частини НОМЕР_1 здійснено всі необхідні і можливі в межах наданої компетенції заходи для виконання рішень судів на користь вищевказаних стягувачів. Однак, виділення фінансування на оплату задоволених позовних вимог не залежить від волевиявлення посадових осіб військової частини НОМЕР_1 та в повній мірі ставиться в залежність від надходження фінансування вищими органами військового управління.
На вимогу державного виконавця від 02.07.2026р. Військова частина НОМЕР_1 листом від 15.07.2026р. №26/1/4992 повідомила виконавця, що за вказаним виконавчим провадженням військовою частиною НОМЕР_1 були сформовані необхідні документи та замовлено фінансування задоволених позовних вимог. Рішення суду буде виконано одразу після надходження фінансування за відповідною графою бюджетного фінансування. Станом на день надання відповіді командуванням військової частини НОМЕР_1 здійснено всі необхідні і можливі в межах наданої компетенції заходи для виконання рішень судів на користь вищевказаних стягувачів. Однак, виділення фінансування на оплату задоволених позовних вимог не залежить від волевиявлення посадових осіб військової частини НОМЕР_1 та в повній мірі ставиться в залежність від надходження фінансування вищими органами військового управління.
За матеріалами справи судом з"ясовано, що межах спірних правовідносин суб"єктом владних повноважень було фактично вчинено управлінське волевиявлення з приводу обчислення суми коштів до виплати 121.480,00грн. (до утримання податків і зборів); 86.771,00 грн (після утримання податків і зборів).
Тож, рішення суду у справі №520/4802/25 було виконано Військовою частиною НОМЕР_1 в частині вчинення управлінського волевиявлення з приводу нарахування грошового забезпечення і про це було сповіщено державного виконавця.
Доказів неповноти нарахувань грошового забезпечення суб"єктом владних повноважень у межах спірних правовідносин виявлено не було.
Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській та Харківській областях Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 20.07.2026р. по ВП №78950939 на Військову частину НОМЕР_1 як боржника у виконавчому провадженні за невиконання рішення суду без поважних причин було накладено 5.100,00 грн. штрафу.
Штраф було застосовано, оскільки: стягувачу не виплачено суму нарахованих до виплати коштів згідно рішення суду; боржником не надано державному виконавцю усіх витребуваних доказів (документів), необхідних для проведення перевірки виконання рішення суду та оцінки такого виконання, не надано доказів неможливості виконання рішення суду та доказів вчинення заходів, спрямованих на таке виконання.
Стверджуючи про невідповідність закону рішення суб"єкта владних повноважень з приводу застосування штрафу, заявник ініціював даний спір.
Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення суб”єкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.
У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є суб”єктом владних повноважень.
Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України.
Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.
Наведене тлумачення змісту перелічених норм права є цілком релевантним правовому висновку постанови Верховного Суду від 09.05.2024р. у справі №580/3690/23, де указано, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків.
Суд зазначає, що суспільні відносини з приводу примусового виконання рішень суду унормовані, насамперед, приписами, Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі за текстом - Закон № 1404-VIII) і Закону України від 02.06.2016р. №1403-VIII "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Акти правозастосування індивідуальної дії, котрі віднесені законодавцем до кола виконавчих документів, згадані законодавцем у п.1 ч.1 ст.3 Закону №1404-VIII; суб"єкти владних повноважень, до повноважень яких віднесено примусове виконання таких актів перелічені законодавцем у ч.1 ст.5 Закону №1404-VIII; а заходи примусового виконання окреслені законодавцем у ст.10 Закону №1404-VIII.
Обов"язок кожного учасника суспільних відносин забезпечити виконання постановленого відносно нього судового акту обумовлений змістом ст.ст.129, 129^1 Конституції України, ч.2 ст.13 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів", ч.2 ст.14, ч.1 ст.370, ч.2 ст.372 КАС України.
Згідно з п.1 ч.2 ст.18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
За приписами ч.3 ст.18 Закону №1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону (п.1 ч.3 ст.18); накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом (п.16 ч.3 ст.18).
Означені повноваження можуть бути реалізовані державним виконавцем після вчинення управлінського волевиявлення у порядку ст.26 Закону №1404-VIII з приводу відкриття виконавчого провадження.
Відповідно до ч.5 ст.26 Закону № 1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Згідно з ч.6 ст.26 Закону №1404-VIII за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).
Відповідно до ч.1 ст.63 Закону №1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
За приписами ч.2 ст.63 Закону №1404-VIII у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
За правилами ч.3 ст.63 Закону №1404-VIII виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Суд відзначає, що міра юридичної відповідальності учасника суспільних відносин - боржника у виконавчому провадженні за невиконання рішення суду запроваджена законодавцем у положеннях ст.75 Закону №1404-VIII, згідно з якою у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання (ч.1 ст.75); У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення (ч.2 ст.75).
Звідси слідує, що виникнення у суб"єкта владних повноважень приводу на застосування штрафу у порядку ст.75 Закону №1404-VIII обумовлено одночасним існуванням сукупності таких факторів як: 1) обізнаність боржника у розумінні ст.28 Закону №1404-VIII з подією вчинення суб"єктом владних повноважень управлінського волевиявлення з приводу відкриття виконавчого провадження; 2) проведення суб"єктом владних повноважень перевірки стану виконавчого провадження; 3) виявлення суб"єктом владних повноважень об"єктивних даних про наявність у боржника фізичної змоги виконати виконавчий документ, попри свідоме та умисне невжиття боржником комплексу організаційно-правових заходів, спрямованих для створення мінімально достатніх вимог для виконання вимог виконавчого документа, тобто відсутність поважних причин невиконання виконавчого документа.
Зважаючи на ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), суд вважає, що перевірка стану виконання виконавчого документа в залежності від обставин конкретної ситуації може відбуватись державним виконавцем як виключно за матеріалами виконавчого провадження, так і у спосіб прибуття державного виконавця за місцем знаходження боржника чи місцем розміщення майна боржника для з"ясування усіх юридично значимих факторів.
У даному конкретному випадку з"ясування обставин стану виконання боржником виконавчого документа об"єктивно не потребувало фізичного прибуття державного виконавця до місцезнаходження боржника.
З приводу такого обов"язкового елементу складу протиправного діяння за ст.75 Закону №1404-VIII як "невиконання рішення боржником без поважних причин" суд зауважує, що ч.1 ст.75 Закону №1404-VIII і ч.2 ст.75 Закону №1404-VIII передбачено застосування штрафу не за неподання боржником державному виконавцю відомостей та доказів існування поважних причин невиконання виконавчого документу, а саме за не виконання рішення боржником за відсутності поважних причин.
Тому, у даному випадку юридичне значення має не обсяг матеріалів виконавчого провадження, а дійсна поведінка боржника в аспекті демонстрування щирого і доброчесного прагнення до виконання виконавчого документу.
Тому, зважаючи на ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), суд вважає, що найбільш сприятливим для заявника є підхід, коли відсутність поважних причин невиконання рішення суду повинна бути встановлена державним виконавцем не лише за матеріалами виконавчого провадження, а за обставинами об"єктивної дійсності із належним умотивуванням відповідних суджень суб"єкта владних повноважень за критеріями ч.2 ст.2 КАС України. 
Відтак, у рішенні суб"єкта владних повноважень про застосування штрафу у порядку ст.75 Закону №1404-VIII мають бути зазначені легально здобуті суб"єктом владних повноважень та вірно оцінені обставини фактичної дійсності, котрі поза розумним сумнівом доводять існування у боржника фізичної змоги виконати виконавчий документ з урахуванням свободи меж власної правової поведінки та наявних ресурсів.
У силу правового висновку п.46 постанови Верховного Суду від 24.03.2026р. по справі №640/9010/22 Верховний Суд неодноразово викладав висновки з приводу важливості принципу правової (справедливої) процедури (постанова від 16.04.2020р. у справі №495/5105/17, постанова від 13.03.2020р. у справі №805/2340/17-а), яка є невід`ємною частиною верховенства права. Вказаний принцип спрямований на забезпечення справедливого ставлення до особи під час прийняття актів суб`єктом владних повноважень. Правова (справедлива) процедура встановлює стандарти у процесі прийняття актів суб`єктами владних повноважень, які відображені в рішеннях Європейського суду з прав людини, у яких здійснюється застосування статті 6 Конвенції, яка передбачає дотримання процесуальних (процедурних) гарантій у судовому провадженні.
У постанові від 30 липня 2020 року у справі № 824/875/19-а Верховний Суд наголосив, що вказані гарантії поширюються і на адміністративні процедури за участі суб`єкта владних повноважень. Згідно з цією статтею має бути забезпечене право особи: бути поінформованим; мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника; ознайомитися з матеріалами справи; вона має можливість висловити свою думку перед оголошенням рішення; на обґрунтування органом влади прийняття несприятливих актів; на визначення порядку їх оскарження, на відшкодування заподіяної шкоди.
За матеріалами справи судом установлено, що з метою виконання рішення суду у справі №520/4802/25, відповідачем було вчинено управлінське волевиявлення з приводу нарахування грошового забезпечення.
Про ці обставини державного виконавця було сповіщено листом від 01.04.2026 №0501/2/1/71 та листом від 15.07.2026р. №26/1/4992.
Доказів неповноти нарахування грошового забезпечення суб"єктом владних повноважень у межах спірних правовідносин виявлено не було.
Тож відповідний судовий акт був виконаний суб"єктом владних повноважень в частині нарахування грошового забезпечення у межах власних повноважень та наявних фінансових ресурсів.
Доказів умисного та усвідомленого ухилення відповідача як суб"єкта владних повноважень - боржника у виконавчому провадженні від виконання судового акту матеріали справи не містять.
Доводи суб"єкта владних повноважень про те, що у даному конкретному випадку існували непереборні та нездоланні перешкоди у перевірці правильності проведених на виконання судового акту нарахувань грошового забезпечення слід кваліфікувати у якості недоведених за правилами ч.2 ст.77 КАС України у зв"язку із відсутністю контр-розрахунків державного виконавця на підтвердження існування недонарахованих сум грошового забезпечення.
Відповідно до наданих заявок - розрахунків на фінансування для виплати грошового забезпечення та підйомної допомоги військовослужбовцям, виконання рішень судів та видатків за КЕКВ 2800 "Інші поточні видатки" за напрямом грошового забезпечення за березень 2026р. та розрахунку потреб в коштах для військовослужбовців, звільнених з військової служби (переміщених до інших військових частин), виконання рішень судів та видатків за КЕКВ 2800 "Інші поточні видатки" за напрямом грошового забезпечення за березень 2026р., дані стосовно виплати грошового забезпечення заявнику були включені до розрахунку (№1199) та у графі "Потреби за КЕКВ 2800 "Інші поточні видатки" за напрямом грошового забезпечення" встановлена сума до виплати заявнику до відрахування податків та зборів - 121.480 грн.
Отже, матеріали справи свідчать, що заявником були вчинені управлінські волевиявлення з приводу нарахування грошового забезпечення за рішенням суду та вчинялися всі можливі та передбачені законодавством дії, спрямовані на отримання бюджетного фінансування, зокрема подавались заявки-розрахунки за КЕКВ 2800, а потреба у виплаті була включена до відповідних розрахунків фінансування . 
Доказів наявності у заявника фізичної можливості виконати судовий акт в частині проведення виплати грошового забезпечення і свавільної нереалізації такої можливості державний виконавець у межах спірних правовідносин не здобув, таких доказів у тексті оскарженого рішення не оцінив, у підґрунтя вчиненого управлінського волевиявлення не подав.
За таких обставин суд доходить висновку про відсутність як доказів умисного ухилення відповідача від виконання судового рішення, так і доказів невиконання судового акту без поважних причин. 
Застосовуючи положення наведених вище норм права до установлених обставин спірних правовідносин, суд доходить до переконання про те, що запроваджений ст.75 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження" штраф є мірою юридичної відповідальності саме за невиконання боржником рішення без поважних причин, а не за ненадання боржником виконавцю будь-яких об"єктивних даних про стан та причини відповідного степеня/рівня виконання судового акту.
Відтак, саме по собі ненадання боржником листа головного розпорядника бюджетних коштів про відмову у фінансуванні або інших документів щодо стану бюджетного забезпечення не може автоматично свідчити про відсутність поважних причин невиконання рішення та бути самостійною підставою для накладення штрафу. 
Стосовно посилань суб"єкта владних повноважень на неподання божником за виконавчим провадженням доказів, на підставі яких державним виконавцем може бути здійснена перевірка правильності обрахунків (розрахунків, обчислень, нарахувань), проведених на виконання постановленого судового акту, суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.76 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження" за невиконання законних вимог виконавця - винні особи несуть відповідальність відповідно до закону.
Згідно з п.3 ч.3 ст.18 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження" виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.
Частиною 1 ст.188^13 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що невиконання законних вимог державного виконавця, приватного виконавця щодо усунення порушень законодавства про виконавче провадження - тягнуть за собою накладення штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відтак, неподання боржником на вимогу державного виконавця доказів про конкретизацію та деталізацію проведених на виконання судового акту грошових нарахувань, обчислень, обрахунків, призначень після вимоги державного виконавця про усунення порушень законодавства про виконавче провадження (за умови фактичного виконання рішення суду в частині) утворює склад протиправного діяння за ч.1 ст.188^13 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а не за ст.75 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження". 
Отже, встановлені у справі обставини свідчать про те, що Військовою частиною НОМЕР_1 до моменту винесення оскаржуваної постанови були вжиті залежні від неї заходи щодо виконання судового рішення (в частині проведення грошових нарахувань), а відсутність фактичної виплати коштів була зумовлена обставиною, яка не залежала від волевиявлення боржника. 
Доказів протилежного державним виконавцем не встановлено та в оскаржуваній постанові не наведено.
З наведених вище міркувань, суд доходить до переконання про те, що у даному конкретному випадку відсутні підстави для застосування передбаченого статтею 75 Закону України 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження".
Розв"язуючи спір, суд зауважує, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) суб`єкта владних повноважень викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України.
Обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений у першу чергу саме на суб”єкта владних повноважень ч.2 ст.77 КАС України і повинен виконуватись шляхом подання до суду доказів на спростування вимог приватної особи та зазначення у процесуальних документах належних аргументів відповідності закону реально вчиненого суб”єктом владних повноважень управлінського волевиявлення.
Разом із тим, суд вважає, що положення ч.2 ст.77 КАС України не спростовують процесуального обов"язку позивача за ч.5 ст.44, ч.2 ст.79, ч.4 ст.161 КАС України, не змінюють сформульованих у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21 стандартів доказування обставин фактичної дійсності і не дозволяють визнати доведеними задекларовані позивачем твердження про обставини об"єктивної дійсності виключно з причини неспростування суб"єктом владних повноважень за відсутності в матеріалах відповідних доказів на підтвердження реальності цих обставин.
Викладені вище міркування окружного адміністративного суду також є цілком релевантними правовій позиції постанови Верховного Суду від 19.01.2023р. у справі №520/6006/21, де указано, що: 1) у праві існують три основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права (зокрема, притягнення його до відповідальності), подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію "поза розумним сумнівом"; 3) Цей висновок сформульований Верховним Судом, зокрема у постановах від 14.11.2019р. у справі №822/863/16, від 21.11.2019р. у справі №826/5857/16, від 11.02.2020р. у справі №816/502/16, від 16.06.2020р. у справі №756/6984/16-а та від 18.11.2022р. у справі №560/3734/22.
Окрім того, за сформульованими у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. по справі №916/3027/21 стандартами доказування: 1) покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були; 2) суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. 
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Зміст цієї норми процесуального закону було розтлумачено у постанові Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав (інтересів) та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.
Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд констатує, що заявник як боржник у межах виконавчого провадження у даному конкретному випадку забезпечив належну організацію виконання судового рішення у межах власної компетенції та фізичних можливостей (наявних публічних фінансових ресурсів). 
При цьому, обставини невиплати фактично нарахованих сум грошового забезпечення зумовлені не протиправною поведінкою боржника, його небажанням виконати рішення суду чи свідомим і цілеспрямованим ухиленням від виконання покладеного судовим рішенням обов`язку, а виключно відсутністю бюджетного фінансування за відповідним напрямом видатків, розпорядником якого військова частина самостійно не є та на обсяг якого вона об`єктивно не має визначального впливу.
Підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що владний суб`єкт у спірних правовідносинах не забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк під час реалізації управлінської функції контролю у галузі примусового виконання судових актів із достатньою повнотою не установив обставини фактичної дійсності стосовно виконання рішення, унаслідок чого вчинене управлінське волевиявлення не узгоджується як із дійсним змістом нормативного регламентування, так і дійсними обставинами спірних правовідносин.
У даному конкретному випадку недоведеність суб"єктом владних повноважень - органом Державної виконавчої служби України підстав для застосування штрафу за невиконання виконавчого документу без поважних причин є визначеною процесуальним законом підставою для задоволення позову.
При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом – Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі “Гарсія Руїз проти Іспанії”, від 22.02.2007р. у справі “Красуля проти Росії”, від 05.05.2011р. у справі “Ільяді проти Росії”, від 28.10.2010р. у справі “Трофимчук проти України”, від 09.12.1994р. у справі “Хіро Балані проти Іспанії”, від 01.07.2003р. у справі “Суомінен проти Фінляндії”, від 07.06.2008р. у справі “Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії”), вичерпно реалізував існуючі правові механізми з`ясування об`єктивної істини; надав оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; виклав власні мотиви конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права. 
Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту. 
Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.
Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст. 139, 143 КАС України та Закону України "Про судовий збір".
Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 72-77, 90, 139, 211, 241-243, 255, 257, 268, 287, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
вирішив:
Клопотання Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській та Харківській областях Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 17.08.2026р. про залучення третьої особи - залишити без задоволення.
Позов - задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській та Харківській областях Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Пересічанської Яни Володимирівни від 20.07.2026 ВП №78950939 про накладення на Військову частину НОМЕР_1 штрафу у розмірі 5.100,00 грн.
Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.6 ст.287 КАС України (протягом 10 днів з дати проголошення судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко