ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
23 липня 2026 року | Справа № 280/11606/25 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши в порядку письмового за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника – адвоката Гончарова Василя Івановича ( АДРЕСА_2 ), до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 158-б, м. Запоріжжя, 69005) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі – позивачка, ОСОБА_1 ), в особі представника – адвоката Гончарова Василя Івановича, до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі – відповідач, ГУ ПФУ в Запорізькій області), в якій позивачка просить суд:
визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та несплати позивачці як реабілітованій особі виплати підвищення до пенсії у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;
зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачці, як реабілітованій особі виплати підвищення до пенсії у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», починаючи з 30.06.2025 року з урахуванням раніше виплачених коштів;
визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення перерахунку трудового стажу для призначення пенсії позивачці як реабілітованій особі у потрійному розмірі за час перебування на засланні з 30 червня 1949 року по 25 вересня 1956 року (7 років 2 місяці 26 днів Х 3) відповідно до ст.6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років»;
зобов`язати відповідача здійснити позивачці, як реабілітованій особі, перерахунок трудового стажу для призначення пенсії у потрійному розмірі за час перебування на засланні з 30 червня 1949 року по 25 вересня 1956 року (7 років 2 місяці 26 днів х 3) відповідно до ст.6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», починаючи з 30.06.2025 року.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно із частиною 1 статті 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» реабілітованим громадянам відповідно до статті 1 цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій. Відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» позивачка має право на підвищення пенсії із розрахунку 50% від мінімальної пенсії за віком та у проведенні перерахунку стажу роботи за час перебування у засланні у відповідності до статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Позивачка звернулась до відповідача із заявою про проведення перерахунку пенсії у зв`язку з вищенаведеними обставинами, однак листом відповідач надав роз`яснення, яким чином нарахована та виплачується пенсія на теперішній час, тобто, фактично відмовив у підвищенні пенсії із розрахунку 50% від мінімальної пенсії за віком. 
Ухвалою від 05.01.2026 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
22.01.2026 засобами системи «Електронний суд» від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву (вх.№3817), в якому зазначено, що в період вислання за національної ознакою з території Краснодарського краю позивачка була малолітньою особою. Згідно з пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії підвищуються на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком. Вищенаведене дозволяє дійти висновку, що в межах спірних правовідносин позивачка має право на підвищення призначеної пенсії саме як член сім`ї реабілітованої особи. На виконання постанови Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 09.11.2015 по справі №334/9112/15-а було здійснено з 01.09.2015 перерахунок та виплату підвищення до пенсії відповідно до пункту «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в розмірі 25% мінімальної пенсії за віком, встановленої ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Враховуючи викладене, підстав для задоволення позовних вимог немає, оскільки, згідно з наданими документами, позивачка має право на підвищення призначеної пенсії саме як член сім`ї реабілітованої особи, тобто на 25% мінімальної пенсії за віком. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, судом встановлено наступне.
ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в х.Алабін Рязанського району Краснодарського краю, що підтверджується паспортними даними позивачки.
На теперішній час позивачка перебуває на пенсійному обліку у ГУ ПФУ в Запорізькій області та отримує пенсію за віком.
Згідно довідки про реабілітацію від 13.07.2015 за №23/16-Е-5/З-5-15 Головного управління МВС російської федерації по Краснодарському краю ОСОБА_2 у складі родини у 1949 році на підставі рішення державних органів у числі осіб різних національностей (греки) зазнала насильницького вислання з хутору Алабін Рязанського району Краснодарського краю у відповідності з Постановою Ради Міністрів СРСР від 29.05.1949 року на спецпоселення в м. Аральськ Кзил-Ординської області Казахської РСР і знаходилась в засланні в період з червня 1949 року по день зняття з обліку спецпоселення на її матері ОСОБА_3 на підставі наказу МВС СРСР від 25.09.1956.
Зазначена довідка не містить точного періоду перебування позивачки у засланні, проте у справі №280/12208/24 за позовом рідної сестри позивачки, яка була в засланні разом з позивачкою, встановлені факти, які не підлягають доказуванню, а саме факт знаходження позивачки її сестри та усієї родини в засланні з 30.06.1949 по 25.09.1956.
Рішенням комісії з питань поновлення прав реабілітованих Запорізької міської ради від 18 серпня 2015 року ОСОБА_1 , визнано реабілітованою особою. 
На підставі цього рішення 14.03.2019 позивачці видано посвідчення реабілітованої особи серія НОМЕР_1 .
Постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09.11.2015 у справі №334/9112/15-а, яка набрала законної сили, зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя здійснити ОСОБА_1 , перерахунок та виплату підвищення до пенсії відповідно до пункту «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в розмірі 25% мінімальної пенсії за віком, встановленої ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 01.09.2015 року, з урахуванням виплаченим сум.
21.03.2024 позивачка звернулась до відповідача з заявою щодо перерахунку та виплати підвищення до пенсії, відповідно до пункту «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Листом від 11.04.2024 за №6727-6174/Є-02/8-0800/24 позивачку було повідомлено, що «На виконання постанови Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09.11.2015 по справі №334/9112/15-а, провадження №2-а/334/200/15 (далі - постанова суду) Головним управлінням додатково переглянуто підвищення до пенсії відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» в розмірі 25% мінімальної пенсії за віком, встановленої частиною 1 статті 28 Закону України від 09.07.2003 №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 01.09.2015, з урахуванням виплачених сулі.
На сьогодні матеріали Вашої електронної пенсійної справи приведено у відповідність стосовно виконання постанови суду. Доплата по проведеному перерахунку буде виплачена в наступний виплатний період.». 
Не погоджуючись з відсотковим розміром підвищення до пенсії, позивачка звернулась з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам суд зазначає таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які набули правового статусу реабілітованих, основи їх соціального захисту та гарантії їх соціальної захищеності шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки визначені та закріплені в Законі України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17.04.1991 року №962-XII.
За змістом ст.1 Закону №962-XII в редакції на час реабілітації позивачки реабілітованими є, зокрема, особи, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі двійками, трійками, особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР Про кримінальну відповідальність за державні злочини від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.
Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами. 
Статтями 3, 4 Закону №962-XII, у редакції до 05.05.2018, визначено реабілітувати всіх громадян, засланих і висланих з постійного місця проживання та позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями. 
Поновити реабілітованих в усіх громадських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» №2325-VIII від 13 березня 2018 року внесені зміни до Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», які набули чинності 05 травня 2018 року.
Зокрема, змінено назву Закону на Закон «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», а також викладено в новій редакції преамбулу та статті 1, 3, 6 Закону №962-ХІІ, визнано такою, що втратила чинність постанову Верховної Ради України «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні».
Відповідно до ст.1-1 цього Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом; члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю і були пов`язані спільним побутом. 
Відповідно до п.2 ст.1-2 Закону України від 17.04.1991 №962-XII «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років реабілітованими визнаються особи: стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів.
Згідно ст.1-3 Закону № 962-XII потерпілими від репресій визнаються:
1) чоловік або дружина репресованої особи, який/яка на момент здійснення репресії перебували у шлюбі з репресованою особою;
2) діти репресованої особи, у тому числі усиновлені, які у віці до 18 років залишилися без батька, матері (усиновлювача) внаслідок здійснення репресій проти батька, матері (усиновлювача) або які народилися не пізніше ніж через 10 місяців з дня арешту батька, матері, або які народилися у місці позбавлення волі, на засланні, висланні під час перебування репресованої особи у місці позбавлення волі, на засланні, висланні, залишення репресованої особи для роботи у таборах Народного комісаріату внутрішніх справ у становищі вільнонайманого без права виїзду з прикріпленням до районів табору-будівництва, закріплення репресованої особи за будівництвом згідно з директивою Народного комісара внутрішніх справ та Прокурора СРСР від 29 квітня 1942 року №185, або які народилися у матері, яку було примусово безпідставно поміщено до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, під час перебування матері у такому психіатричному закладі, або які у віці до 18 років перебували, незалежно від тривалості, у спецприймальниках чи розподільниках, спеціальних будинках малюка чи дитячих будинках репресивних органів, або які внаслідок здійснення репресії проти батька, матері були примусово позбавлені імен, включаючи родові імена;
3) інші особи, які на момент здійснення репресії спільно проживали, були пов`язані спільним побутом з репресованою особою або перебували на утриманні репресованої особи.
Статтею 2 Закону №962-XII формами репресії визнано, зокрема: заслання, вислання.
За визначенням в ст. 1-1 цього Закону вислання - примусове виселення особи з місця її проживання з встановленням заборони на проживання у визначеній місцевості або примусове виселення чи переселення особи з місця її проживання в іншу місцевість або за межі СРСР;
заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення.
Відповідно до статті 6 Закону №962-XII реабілітованим, які мають право на передбачені цим Законом пільги, видається посвідчення єдиного зразка, що затверджується Кабінетом Міністрів України.
Видача цього посвідчення проводиться за місцем проживання виконавчими органами відповідних сільських, селищних, міських рад, у тому числі обраними об`єднаними територіальними громадами.
В спірному випадку, виходячи з наявних у справі документів, довідки про реабілітацію від 13.07.2015 №23/16-Е-5/15, виданої ГУ МВС рф по Краснодарському краю, рішенню Комісії з питань поновлення прав реабілітованих Запорізької міської ради від 18.08.2015 №5, позивачку - ОСОБА_1 визнано саме репресованою особою, яку у подальшому було реабілітовано, а не членом сім`ї реабілітованої особи, як то помилково вважає відповідач. 
Твердження відповідача, що оскільки позивачка, як дитина репресованої - ОСОБА_3 , перебувала разом з репресованою матір`ю на спецпоселенні в період з червня 1949 року по 25.09.1956, репресованою особою є саме мати позивачки, в той час як позивачка є членом сім`ї репресованої особи, не відповідають обставинам справи. 
Наведеною вище довідкою про реабілітацію від 13.07.2015 №23/16-Е-5/15 засвідчено, що саме позивачка – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вислана з території Краснодарського краю за національною ознакою в 1949 році в складі своєї сім`ї. 
Крім того, зі змісту посвідченням реабілітованого серії НОМЕР_2 від 14 березня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 є особою, яка зазнала політичних репресій і згодом була реабілітована та має право на пільги і компенсації, встановлені Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».
Згідно з пунктом «г» статті 77 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.
Отже, позивачка як репресована особа, яку в подальшому реабілітовано, в розумінні Закону №962-ХІІ із змінами, внесеними Законом №2325-VIII, має право на підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому пунктом «г» статті 77 Закону № 1788-XII, на 50 % мінімальної пенсії за віком.
Щодо позовних вимог в частині зарахування часу перебування позивачки на спецпоселенні в потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій, суд виходить з такого. 
Згідно ч.1 ст.6 Закону №962-XII, в редакції з 05.05.2018, реабілітованим громадянам відповідно до цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.
Також статтею 58 Закону №1788-XII в редакції з 05.05.2018 передбачено, що громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.
Отже, законодавством передбачено зарахування стажу перебування в засланні особі, яка була виселена на спецпоселення і в подальшому реабілітована, в потрійному розмірі.
Матеріалами справи підтверджується, що позивачка перебувала в спецпоселенні з 30 червня 1949 року по 25 вересня 1956 року на підставі рішення позасудових органів в адміністративному порядку.
Суд при цьому зауважує, що вказані вище нормативні акти не диференціюють осіб, які перебували в засланні, в залежності від їх віку та того чи вони працювали чи ні. Передбачена ст. 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» пільга є не спеціальним способом обрахування вже набутого особою трудового стажу (як це відбувається при призначенні пенсії на пільгових умовах), а сатисфакцією, яка згідно з метою Закону, зазначеній у статті 1, визнана державою справедливою за завдану таким особам внаслідок репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 шкоду.
За таких обставин, період перебування позивачки в спецпоселенні з 30 червня 1949 року по 25 вересня 1956 року підлягає зарахуванню до стажу її роботи у потрійному розмірі.
Отже, відмова позивачці у проведенні відповідного перерахунку стажу її роботи як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання), є протиправною.
Аналогічні висновки, щодо рідної сестри позивачки, яка разом з нею була у засланні, викладені у постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 01 грудня 2025 року у справі №280/12208/24 і є релевантними до обставин даної справи.
Решта доводів та аргументів відповідача, що наведена у відзиві на позовну заяву, не потребує окремої оцінки суду, оскільки зроблених судом висновків не спростовують.
Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
З урахуванням викладеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.
При зверненні до суду з даним позовом, позивачкою сплачено судовий збір в розмірі 968,96 грн, який підлягає стягненню на її користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Інші судові витрати позивачкою до стягнення не заявлялись.
Керуючись статтями 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника – адвоката Гончарова Василя Івановича ( АДРЕСА_2 ), до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 158-б, м. Запоріжжя, 69005) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії – задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо відмови ОСОБА_1 , як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій і в подальшому була реабілітована, у призначені підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому пунктом «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснювати ОСОБА_1 , як реабілітованій особі, виплати підвищення до пенсії у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», починаючи з 30.06.2025, з урахуванням раніше виплачених сум.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо відмови ОСОБА_1 , як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій і в подальшому була реабілітована, щодо перерахунку трудового стажу для призначення пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні з 30 червня 1949 року по 25 вересня 1956 року відповідно до ст.6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити ОСОБА_1 , як реабілітованій особі, перерахунок трудового стажу для призначення пенсії у потрійному розмірі за час перебування на засланні з 30 червня 1949 року по 25 вересня 1956 року відповідно до ст.6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», починаючи з 30.06.2025.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 копійок). 
Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення у повному обсязі складено та підписано «23» липня 2026 року.

Суддя Р.В. Кисіль