Справа № 199/510/25
(2/199/1993/25) 

РІШЕННЯ
Іменем України

17.10.2025 року  Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпра

у складі головуючого судді – Авраменка А.М.,
при секретарі судового засідання – Куземі О.Г.,

за участю: позивача – ОСОБА_1 ,
представників відповідачів – Гончаренко І.Б., Плигань І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України», Дніпровської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільчі мережі України», про визнання відсутнім факту укладення договору, визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії, –

ВСТАНОВИВ:

До Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що позивач є власником житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки. Договір про надання послуг з газопостачання укладено між позивачем та лише з ВАТ «Дніпрогаз» від 22 грудня 2003 року, яке було перейменовано у АТ «Дніпрогаз», а потім трансформовано в ДФ «ТОВ «Газорозподільні мережі України». Умови вказаного договору були порушені в зимовий час, що тягне наслідки захворювання позивача та його родини і пошкодження системи опалення. Також позивач послався на те, що АТ «Дніпрогаз» порушив вимоги постанови НКРЕКП №33 від 22 січня 2015 року, постанови НКРЕКП №2498 від 30 вересня 2015 року, оскільки не привів договірні відносини з позивачем до вимог типового договору розподілу природного газу. Тому єдиним діючим договором між позивачем та газопостачальною компанією є договір із ВАТ «Дніпрогаз». Боргів перед ДФ «ТОВ «Газорозподільні мережі України» у позивача немає, останній платіж позивачем здійснено 05 грудня 2024 року. За тиждень до 10 січня 2025 року працівники ДФ «ТОВ «Газорозподільні мережі України» наклали бандаж на трубу газопостачання домоволодіння позивача та декількох інших, повідомили про плановий ремонт газопроводу 10 січня 2025 року та вручили позивачу повідомлення. 10 січня 2025 року працівники ДФ «ТОВ «Газорозподільні мережі України» припинили газопостачання в тому числі до домоволодіння позивача і почали заміну труби, після завершення ремонтних робіт газопостачання відновлено не було, в тому числі і станом на 13 січня 2025 року, не заважаючи на претензію позивача в контакт-центрі. За таких обставин, посилаючись на те, що газопостачальник і газотранспортна компанія умисно відмовили виконувати умови договору від 22 грудня 2003 року, умисно спровокували конфліктну ситуацію та незаконно припинили газопостачання до домоволодіння позивача, позивач подав до суду даний позов, в якому просив: визнати відсутність факту укладення типового договору розподілу природного газу між позивачем, як споживачем, і постачальником природного газу ДФ «ТОВ «Газорозподільні мережі України» та ТОВ «ГК «Нафтогаз України» через порушення газопостачальною компанією ВАТ «Дніпрогаз» вимог законодавства; визнати незаконним дії ДФ «ТОВ «Газорозподільні мережі України», пов`язані з припиненням (обмеженням) 13 січня 2025 року під час дії в Україні військового стану постачання природного газу до домоволодіння позивача; зобов`язати ДФ «ТОВ «Газорозподільні мережі України» негайно відновити постачання природного газу до домоволодіння позивача.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2025 року задоволено клопотання представника відповідача про проведення судових засідань у справі в режимі відеоконференції.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про призначення у справі судової психологічної експертизи.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2025 року, постановлено без складення окремого документу, однак із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 14 серпня 2025 року відхилені заперечення позивача на дії головуючого судді.
В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі.
У своїх додаткових письмових поясненнях позивач наполягав на законності, доведеності заявлених позовних вимог, наявності підстав для їх задоволення. Також позивач наполягав на дійсності лише договору, укладеного між ним та ВАТ «Дніпрогаз» від 22 грудня 2003 року, порушенні вимог цього договору АТ «Дніпрогаз», а також вимог законодавства. Позивач послався на те, що ДФ «ТОВ «Газорозподільні мережі України» не привело у визначений законом строк договірні відносини із позивачем. Крім того позивач заперечив належність якого доказу заяви-приєднання від 22 вересня 2023 року.
Представник відповідача ДФ «ТОВ «Газорозподільні мережі України» в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав їх необґрунтованості та недоведеності, надала до суду відзив в якому також просила суд відмовити у задоволенні позову. Свою правову позицію представник мотивували тим, що із прийняттям Закону України «Про ринок природного газу» проведено реформу газового ринку України, внаслідок чого розділено функції продажу та доставки природного газу – за продаж газу та послуги з його доставки стали відповідати різні компанії – оператори газорозподільної системи та продавці газу (постачальники). НКРЕКП прийнято ряд постанов від 30 вересня 2015 року №2493, №2494, №2496, №2498 та №2500 від 06 листопада 2015 року. ВАТ «Дніпрогаз» продовжило свою діяльність як газорозподільне підприємство, тобто стало надавати послуги з розподілу природного газу розподільними газопроводами і припинило надавати послуги газопостачання. За договором від 22 грудня 2003 року, на який посилається позивач, ВАТ «Дніпрогаз» виступає як газопостачальний та газотранспортна організація, чого після зазначеної реформи бути не може, оскільки ВАТ «Дніпрогаз» наразі здійснює лише розподіл природного газу в силу змін у законодавстві. Доступ споживачів, у тому числі побутових, до ГРМ для споживання природного газу надається за умови та на підставі укладеного між споживачем та оператором ГРМ договору розподілу природного газу, що укладається за формою типового договору, який є публічним. Такий договір укладається шляхом підписання споживачем заяви-приєднання до умов договору розподілу природного газу, не потребує двостороннього підписання. Фактом приєднання є вчинення будь-яких дій, які свідчать про бажання укласти договір, зокрема повернення підписаної заяви-приєднання, сплата рахунку оператора ГРМ, споживання природного газу. У разі незгоди приєднуватись до умов договору споживач не має право використовувати природний газ та має подати до оператора ГРМ письмову заяву про припинення розподілу природного газу. Відповідач ДФ «ТОВ «Газорозподільні мережі України» здійснює діяльність з розподілу природного газу з 01 червня 2023 року та є оператором ГРМ. На ім`я позивача оператором ГРМ за адресою домоволодіння позивача відкрито особовий рахунок НОМЕР_1 та присвоєно ЕІС-код 56ХМ07А18855019W, домоволодіння позивача фізично підключено до газорозподільчої мережі, що перебуває у користуванні ДФ «ТОВ «Газорозподільні мережі України», позивач не звертався до вказаного відповідача із заявою про припинення розподілу природного газу, фактично користувався послуги з розподілу природного газу, 22 вересня 2023 року позивач повернув оператору ГРМ підписану заяву-приєднання, у грудні 2024 року позивачем здійснена оплата за послуги з розподілу природного газу. Викладене свідчить, що позивач приєднався до умов договору розподілу природного газу, а відтак такий договір є укладеним, а тому посилання позивача на дію дотепер договору від 2003 року є безпідставним. 16 грудня 2024 року ДФ «ТОВ «Газорозподільні мережі України» отримала від ТОВ «ГК «Нафтогаз України» повідомлення (доручення) на припинення (обмеження) до 07 години 00 хвилин 31 грудня 2024 року газопостачання позивачу та пломбування вхідної запірної арматури у зв`язку із нездійсненням оплати за спожитий природний газ та наявністю заборгованості. До вказаного повідомлення було долучено докази направлення позивачу відповідного повідомлення, яке отримано позивачем 10 грудня 2024 року. 19 грудня 2024 року ДФ «ТОВ «Газорозподільні мережі України» направило позивачу повідомлення про припинення газопостачання, яке отримано позивачем 24 грудня 2024 року. 31 грудня 2024 року працівники ДФ «ТОВ «Газорозподільні мережі України» при спробі припинити газопостачання не змогли потрапити до домоволодіння споживача через відсутність доступу. 01 січня 2025 року ДФ «ТОВ «Газорозподільні мережі України» отримав від оператора ГТС України повідомлення про споживачів в зоні ліцензійної діяльності оператора ГРМ, які не включені до Реєстру споживачів жодного постачальника/постачальник яких не надав номінацію на точку виходу до ГРМ або така номінація була відхилена оператором ГРС/постачальник яких ініціював припинення їм газопостачання. 06 січня 2025 року ДФ «ТОВ «Газорозподільні мережі України» направила позивачу повідомлення з попередженням про здійснення 30 січня 2025 року заходів з припинення газопостачання (розподілу) природного газу у зв`язку із відсутністю підтвердженої номінації у діючого постачальника на обсяги транспортування природного газу для потреб споживача, яке отримано позивачем 08 січня 2025 року. також у зв`язку із ремонтними роботами на системі газопостачання по вул. Передова 10 січня 2025 року було припинено газопостачання в тому числі до будинку позивача. 10 січня 2025 року працівниками ДФ «ТОВ «Газорозподільні мережі України» було здійснено обстеження системи газопостачання та газового обладнання позивача, внаслідок чого виявлено технічні порушення, про що складено відповідний акт. Відновлення газопостачання будинку позивача не відбулось через відмову в доступі до об`єкту позивача, а також через наявність заборгованості у позивача за спожитий природній газ, не відшкодування оператору ГРМ витрат на припинення та відновлення газопостачання. Послалась представник відповідача і на те, що внаслідок нехтування позивачем своїми обв`язками із передання показників лічильника газу фактичний обсяг споживання позивачем природного газу визначався на рівні планового місячного об`єму споживання. Для відновлення газопостачання позивачу необхідно погасити наявну в нього заборгованість, бути наявним в Реєстрі споживачів будь-якого постачальника та мати підтвердження номінації у діючого постачальника на обсяги транспортування природного газу, усунути порушення, виявлені 10 січня 2025 року.
У своїх письмових поясненнях представник ДФ «ТОВ «Газорозподільні мережі України» вказала, що на виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року по справі №199/1659/25 газопостачання до домоволодіння позивача відновлено 14 квітня 2025 року. Попередньо у зв`язку із технічними порушеннями на об`єкті позивача було припинено газопостачання до газової поверхні, про що складено акт від 03 березня 2025 року, яка залишилась не розпломбованою після відновлення від 14 квітня 2025 року. Щодо вказаного акту наявний окремий судовий спір, ініційований позивачем, у справі №199/2865/25. Також у своїх додаткових поясненнях представник відповідача повторила зміст поданого раніше відзиву, вказавши додатково, що позивач, не перебуваючи у Реєстрі споживачів будь-якого постачальника з 01 січня 2025 року спожив 13 м3 за добу, чим порушив законодавство.
Представник відповідача ТОВ «ГК «Нафтогаз України» в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, надала суд відзив, в якому також просила відмовити у задоволенні позову, пославшись на те, що вказаний відповідач є постачальником «останньої надії», договір постачання природного газу із яким не потребує двостороннього підписання, є типовим публічним договором приєднання. З травня 2022 року позивач з ЕІС-код 56ХМ07А18855019W та о/р НОМЕР_2 знаходиться в реєстрі постачальника ТОВ «ГК «Нафтогаз України». Згідно наявними у відповідача даними за позивачем обліковується заборгованість за спожитий природний газ в розмірі 46878,7 гривень. Нарахування вартості спожитого споживачем природного газу постачальник проводить виключно на підставі даних Оператора ГРМ по об`ємам розподіленого/спожитого споживачем природного газу. Представник стверджує, що ТОВ «ГК «Нафтогаз України» не є зобов`язаною за позовними вимогами особою. Позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів відсутності в нього заборгованості за спожитий природний газ. Саме на підставі наявності у позивача заборгованості відповідачем було ініційовано припинення постачання природного газу позивачу із дотримання визначеного законом порядку. Послалась представник і на те, що позивачем у позові не наведено жодних підстав для своїх позовних вимог до ТОВ «ГК «Нафтогаз України», не зазначено в чому полягає порушене право та яким чином має відбутись його поновлення.
У своїх додаткових поясненнях представника відповідача ТОВ «ГК «Нафтогаз України» фактично повторила зміст раніше поданого відзиву, зазначивши про корегування наявності у позивача заборгованості, а саме зменшення її до 17712,01 гривень, яку було сплачено позивачем 07 лютого 2025 року.
За таких обставин, керуючись нормами ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд справи по суті за наведеної явки учасників справи.
Вислухавши позивача, представників відповідачів, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.
Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Так, в судовому засіданні встановлено, що позивач є власником, зареєстрований та фактично мешкає у домоволодінні за адресою АДРЕСА_1 , а також є власником земельної ділянки, на якій це домоволодіння розташоване, що підтверджується копією договору купівлі-продажу, копією державного акту направо власності на землю, відміткою у копії паспорту, копією довідки з Єдиного державного демографічного реєстру.
22 грудня 2003 року між позивачем, як споживачем, та ВАТ «Дніпрогаз», як газопостачальником та газотранспортною організацією, укладено договір про надання послуг з газопостачання за адресою вищевказаного домоволодіння. Викладене підтверджується копією договору з додатковою угодою до нього.
22 вересня 2023 року позивачем підписано заяву-приєднання до умов договору розподілу природного газу (для побутового споживача), в якій зазначено персоніфіковані дані споживача, в тому числі ЕІС-код 56ХМ07А18855019W, адресу об`єкта – м. Дніпро, вул. Передова, 617, параметри лічильника газу. Другою стороною договору – оператором ГРМ значиться ДФ «ТОВ «Газорозподільні мережі України». Вказаною заявою підтверджується ознайомлення позивача з умовами Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року №2498. Копія означеної заяви наявна в матеріалах справи.
05 грудня 2024 року позивачем на користь ДФ ТОВ «Газорозподільні мережі України» сплачено за послуги з розподілу природного газу за листопад 2024 року 1679,65 гривень, що підтверджується копією квитанції.
02 грудня 2024 року ТОВ «ГК «Нафтогаз України» складено адресоване позивачу повідомлення про припинення споживання природного газу, в якому зазначено про наявність у позивача заборгованості за спожитий природний газ в розмірі 38872,4 гривень за період з 01 травня 2022 року по 31 жовтня 2024 року, запропоновано самостійно припинити споживання природного газу з 17 грудня 2024 року та погасити заборгованість. Вказане повідомлення отримано позивачем 10 грудня 2024 року. Дані обставини підтверджуються копіями повідомлення та поштової документації.
16 грудня 2024 року ТОВ «ГК «Нафтогаз України» складено адресоване ДФ «ТОВ «Газорозподільні мережі України» (копія – позивачу) повідомлення (доручення) про припинення (обмеження) газопостачання споживачу та пломбування вхідної запірної арматури, у якому адресат повідомляє про необхідність здійснення заходів з припинення/обмеження розподілу природного газу позивачу за адресою його домоволодіння у термін до 07 години 00 хвилин 31 грудня 2024 року у зв`язку із нездійсненням оплати за спожитий природний газ та наявною заборгованістю. Дані обставини підтверджуються копією відповідного повідомлення.
19 грудня 2024 року ДФ «ТОВ «Газорозподільні мережі України» направило позивачу повідомлення про припинення газопостачання (розподілу) природного газу, яке було отримано позивачем 24 грудня 2024 року. У такому повідомленні зазначений відповідач повідомляє позивача, що на підставі пп.3 гл.7 розділу VI Кодексу ГРМ та у зв`язку з подання постачальником природного газу ТОВ «ГК «Нафтогаз України» письмової заяви про припинення газопостачання на об`єкт позивача (домоволодіння) 31 грудня 2024 року ДФ «ТОВ «Газорозподільні мережі України» буде здійснено припинення газопостачання (розподілу) природного газу на об`єкт позивача. Викладене підтверджується копією повідомлення та поштової документації.
Як вбачається зі змісту копії повідомлення про споживачів в зоні ліцензійної діяльності оператора ГРМ, які не включені до Реєстру споживачів жодного постачальника/постачальник яких не надав номінацію на точку виходу до ГРМ або така номінація була відхилена оператором ГРС/постачальник яких ініціював припинення їм газопостачання від 31 грудня 2024 року споживач з кодом ЕІС 56ХМ07А18855019W (присвоєно домоволодінню позивача) з 31 грудня 2024 року не включений до означеного Реєстру споживачів жодного постачальника. Копія повідомлення наявна в матеріалах справи.
02 січня 2025 року відповідачем ДФ ТОВ «Газорозподільні мережі України» складено та направлено позивачу повідомлення про припинення газопостачання (розподілу) природного газу, згідно якого вказаний відповідач повідомив позивача про те, що на підставі пп.2 п.1 гл.7 розділу VI Кодексі газорозподільчих систем та у зв`язку з відсутністю підтвердженої номінації у діючого постачальника на обсяги транспортування природного газу для потреб споживача на об`єкті за адресою м. Дніпро, вул. Передова, 617 з 30 січня 2025 року буде здійснено припинення газопостачання (розподілу) природного газу. Повідомлення отримано позивачем 08 січня 2025 року. Викладене підтверджується копією повідомлення та поштової документації.
31 грудня 2024 року працівниками відповідача ДФ ТОВ «Газорозподільні мережі України» складено акт про неможливість припинення газопостачання на об`єкті споживача – позивача через відсутність доступу до вимираючого пристрою.
06 січня 2025 року до ТОВ «ГК «Нафтогаз України», а 09 січня 2025 року до ДФ «ТОВ «Газорозподільні мережі України» позивачем подано скарги на незаконні дії у зв`язку із вищевказаними повідомленнями відповідачів. У відповідь на які ТОВ «ГК «Нафтогаз України» листом від 09 січня 2025 року повідомило позивачу про наявність у нього станом на 31 грудня 2024 року заборгованості за особовим рахунком на загальну суму 46878,7 гривень за спожитий природний газ. Копії скарги та відповіді наявні в матеріалах справи.
Також відповідачем ДФ «ТОВ «Газорозподільні мережі України» було розміщено оголошення про припинення газопостачання в тому числі за адресою домоволодіння позивача 10 січня 2025 року у зв`язку із ремонтними роботами, що підтверджується копією відповідного оголошення.
10 січня 2025 року ДФ «ТОВ «Газорозподільні мережі України» припинено газопостачання до трьох домоволодінь, в тому числі до домоволодіння позивача за адресою АДРЕСА_1 у зв`язку із проведенням планово-профілактичного обслуговування та/або капітального ремонту систем газопостачання, про що складено відповідний акт №73-е від 10 січня 2025 року. Викладене підтверджується копією акту та листа від 03 січня 2025 року.
30 січня 2025 року працівниками відповідача ДФ «ТОВ «Газорозподільні мережі України» складено акт №291-е про припинення газопостачання за адресою АДРЕСА_1 , а саме відключено газові прилади на вводі (обрізано газозварюванням). Причиною зазначено посилання на п.7.1.2 глави VI Кодексі газорозподільчих систем – відсутність споживача в Реєстрі споживачів будь-якого постачальника у відповідному розрахунковому періоді. Копія акту наявна в матеріалах справи.
Листами відповідача ДФ «ТОВ «Газорозподільні мережі України» від 24, 27, 29 січня 2025 року повідомлено позивача про наведені вище обставини, а саме про проведення 10 січня 2025 року ремонтних робіт газорозподільної системи в тому числі за адресою позивача, проведення 10 січня 2025 року обстеження системи газопостачання та газового обладнання за адресою домоволодіння позивача, внаслідок чого виявлено технічні порушення, про що складено відповідний акт, зазначено про наявність заборгованості у позивача за спожитий природний газ, повідомлено про обов`язок споживача повідомляти показання лічильника газу щомісяця. Копії листів наявні в матеріалах справи.
Як вбачається зі змісту копії довідки про фінансовий стан та копій довідок про попередні/статочні відбори природного газу, наданих відповідачем ТОВ «ГК «Нафтогаз України», за позивачем, як споживачем, за адресою його домоволодіння в АДРЕСА_1 станом на грудень 2024 року обліковувалась заборгованість за спожитий природний газ в розмірі 46878,7 гривень.
У лютому 2025 року відбулось корегування розміру заборгованості позивача за спожитий природний газ, позивачем 07 лютого 2025 року сплачено в повному обсязі уточений розмір заборгованості в сумі 17712,01 гривень, за наслідками чого відповідач ТОВ «ГК «Нафтогаз України» 10 лютого 2025 року склав та направив на адресу відповідача ДФ «ТОВ «Газорозподільні мережі України» лист, в якому повідомив останнього про необхідність відновлення газопостачання на об`єкт за адресою АДРЕСА_1 у зв`язку із погашенням заборгованості, внаслідок утворення якої газопостачання було припинено на підставі повідомлення (доручення) від 16 грудня 2024 року. Викладене підтверджується копією довідки про фінансовий стан, копією платіжної інструкції, копією листа.
03 березня 2025 року відповідачем ДФ «ТОВ «Газорозподільні мережі України» складено акт №542-е про припинення (обмеження) газопостачання (розподілу природного газу) домоволодіння позивача, а саме із посиланням на невідповідність системи газопостачання житлового будинку проектній та виконавчо-технічній документації. Копія акту наявна в матеріалах справи.
14 квітня 2025 року відповідачем ДФ «ТОВ «Газорозподільні мережі України» складено акт №506-е про відновлення газопостачання (розподілу природного газу), яким зафіксовано відновлення газопостачання домоволодіння позивача за адресою АДРЕСА_1 на виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року у справі №199/1659/25. Відновлення газопостачання здійснено частково – не відновлено газопостачання до газової плити (газової поверхні) «Ariston», газопостачання до якої було припинено за актом №542-е від 03 березня 2025 року, оскарження якого позивачем є предметом розгляду у цивільній справі №199/2865/25. Викладене підтверджується копією акту.
Матеріали справи також містять низку копій квитанцій на підтвердження оплати позивачем послу з постачання газу на користь ТОВ «ГК «Нафтогаз України» у липні, жовтні, грудні 2022 року, а також оплату у квітні, травні 2022 року позивачем на користь ТОВ «Дніпропетровськгаз збут».
Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, Кодексом газорозподільних систем, затвердженим Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року №2494 (далі – Кодекс ГРМ), Закону України «Про ринок природного газу», Типовим договором розподілу природного газу, затвердженим Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року №2498 (далі – Типовий договір №2498), Правилами постачання природного газу, затвердженими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року №2496 (далі – Правила постачання природного газу №2496).
Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
Згідно ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
Статтею 1 Закону України «Про ринок природного газу» визначено, що постачання природного газу – господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і полягає в реалізації природного газу безпосередньо споживачам на підставі укладених з ними договорів; постачальник «останньої надії» – визначений Кабінетом Міністрів України постачальник, який не має права відмовити в укладенні договору постачання природного газу на обмежений період часу; постачальник природного газу – суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із постачання природного газу; розподіл природного газу – господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов`язана з переміщенням природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки споживачам, але що не включає постачання природного газу; оператор газорозподільної системи – суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із розподілу природного газу газорозподільною системою на користь третіх осіб (замовників).
За змістом ч.ч.1, 2 ст.39 Закону України «Про ринок природного газу» оператор газорозподільної системи не може провадити діяльність з видобутку, транспортування або постачання природного газу. Оператор газорозподільної системи має бути юридично та організаційно незалежним від інших видів діяльності на ринку природного газу, не пов`язаних з розподілом природного разу.
Частиною 1 ст.12 Закону України «Про ринок природного газу» передбачено, що постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Постачання природного газу побутовим споживачам здійснюється на підставі типового договору, що затверджується Регулятором та оприлюднюється в установленому порядку. Згаданого типовий договір постачання природного газу побутовим споживачам затверджений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року №2500.
Положеннями ст.40 ч.ч.1, 2 Закону України «Про ринок природного газу» визначено, що розподіл природного газу здійснюється на підставі та умовах договору розподілу природного газу в порядку, передбаченому кодексом газорозподільних систем та іншими нормативно-правовими актами. За договором розподілу природного газу оператор газорозподільної системи зобов`язується забезпечити замовнику послуги розподілу природного газу на період та умовах, визначених договором розподілу природного газу, а замовник зобов`язується сплатити оператору газорозподільної системи вартість послуг розподілу природного газу. Типовий договір розподілу природного газу затверджується Регулятором, а саме затверджено постанова Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року №2498.
Нормою п.4 глави 1 розділу I Кодексу ГРМ визначено, що договір розподілу природного газу – правочин, укладений між оператором газорозподільної системи та споживачем (у тому числі побутовим споживачем) відповідно до вимог цього Кодексу, згідно з яким оператор газорозподільної системи забезпечує цілодобовий доступ об`єкта споживача до газорозподільної системи для можливості розподілу природного газу. Оператор газорозподільної системи (далі – Оператор ГРМ) – суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління. Споживач природного газу (споживач) – фізична особа, фізична особа – підприємець або юридична особа, об`єкти якої в установленому порядку підключені до/через ГРМ Оператора ГРМ, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, зокрема в якості сировини, а не для перепродажу. Аналогічні положення містить ст.1 Закону України «Про ринок природного газу».
За змістом п.п.3, 4, 5, 7 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ договір розподілу природного газу є публічним та укладається з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 ЦК України за формою Типового договору розподілу природного газу. Договір розподілу природного газу між Оператором ГРМ та споживачем укладається шляхом підписання заяви-приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу, що відповідає Типовому договору розподілу природного газу, розміщеному на офіційному вебсайті Регулятора та Оператора ГРМ та/або в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності з розподілу газу, і не потребує двостороннього підписання сторонами письмової форми договору. Фактом приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір розподілу природного газу, зокрема повернення підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка Оператора ГРМ та/або документально підтверджене споживання природного газу. У разі незгоди споживача приєднуватися до умов договору розподілу природного газу споживач не має права використовувати природний газ із ГРМ та має подати до Оператора ГРМ письмову заяву про припинення розподілу природного газу на його об`єкт.
Пунктом 1 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ визначено, що здійснення відбору (споживання) природного газу споживачем за відсутності укладеного договору розподілу природного газу не допускається.
За змістом п.п.5.1, 5.2, 5.3 розділу V Типового договору №2498 облік (у тому числі приладовий) природного газу, що передається Оператором ГРМ та споживається Споживачем на межі балансової належності об`єкта Споживача, здійснюється відповідно до вимог Кодексу газорозподільних систем. Визначення об`єму розподілу та споживання природного газу по Споживачу здійснюється на межі балансової належності між Оператором ГРМ та Споживачем на підставі даних комерційного вузла обліку (лічильника газу), визначеного в заяві-приєднанні, та з урахуванням регламентних процедур, передбачених Кодексом газорозподільних систем та цим Договором. При здійсненні обліку спожитого природного газу побутовим Споживачем за розрахункову одиницю розподіленого та спожитого природного газу беруться кубічні метри (м куб.) природного газу, визначені відповідно до фактичних показів лічильника природного газу або відповідно до норм споживання природного газу, затверджених постановою Кабінету Міністрів України.
Пунктом 5.5 розділу V Типового договору №2498 передбачено, що споживач, що є побутовим, який за умовами цього Договору розраховується за лічильником газу, зобов`язаний щомісяця станом на 01 число місяця знімати фактичні показання лічильника газу та протягом п`яти календарних днів (до 05 числа включно) надавати їх Оператору ГРМ в один із таких способів: 1) через особистий кабінет на сайті Оператора ГРМ; 2) за телефоном; 3) шляхом зазначення показань у сплаченому рахунку (квитанції абонентської книжки) Оператора ГРМ; 4) на електронну адресу. У разі неотримання до 06 числа місяця, що настає за розрахунковим, показань лічильника та за умови, що лічильник газу не оснащений засобами дистанційної передачі даних, фактичний об`єм розподілу та споживання природного газу по Споживачу за розрахунковий період визначається Оператором ГРМ на рівні планового місячного об`єму споживання на відповідний період, що розраховується, виходячи з групи споживання Споживача та його середньорічного об`єму споживання природного газу за останні 12 календарних місяців. Якщо за підсумками наступного місяця Споживач своєчасно надасть показання лічильника газу, формування об`єму розподілу та споживання природного газу за період зазначеного місяця здійснюється з урахуванням наданих показань.
За змістом п.п.1, 4, 5 глави 4 розділу ІХ Кодексу ГРМ визначення фактичного об`єму споживання (розподілу) природного газу по об`єкту побутового споживача здійснюється на межі балансової належності між Оператором ГРМ і побутовим споживачем на підставі даних лічильника природного газу з урахуванням вимог цього Кодексу та договору. Для визначення фактичного об`єму споживання (розподілу) природного газу приймаються дані лічильника газу Оператора ГРМ. У разі відсутності лічильника газу в Оператора ГРМ приймаються дані лічильника газу побутового споживача. При цьому Оператор ГРМ має право протягом експлуатації лічильника газу та відповідно до вимог цього Кодексу здійснювати контрольне зняття показань ЗВТ (лічильника газу) для контролю та перевірки його показань. Побутовий споживач, який за умовами договору розподілу природного газу розраховується за лічильником газу, зобов`язаний щомісяця станом на 01 число місяця знімати фактичні показання лічильника газу та протягом п`яти діб (до 05 числа включно) надавати їх Оператору ГРМ у спосіб, визначений договором розподілу природного газу. У разі неотримання Оператором ГРМ до 06 числа місяця, що настає за розрахунковим, показань лічильника газу та за умови, що лічильник газу не оснащений засобами дистанційної передачі даних, фактичний об`єм розподілу та споживання природного газу по об`єкту споживача за розрахунковий період визначається Оператором ГРМ на рівні планового місячного об`єму споживання на відповідний період, що розраховується, виходячи з групи споживання побутового споживача, з урахуванням вимог цього Кодексу. Якщо за підсумками наступного місяця споживач своєчасно надасть покази лічильника газу, формування об`єму розподілу та споживання природного газу за період зазначеного місяця здійснюється з урахуванням наданих показань. Група споживання по кожному об`єкту побутового споживача, який розраховується за лічильником газу, визначається Оператором ГРМ згідно з цим Кодексом. Номер групи споживання зазначається Оператором ГРМ в персоніфікованих даних заяви-приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу та в рахунках Оператора ГРМ про сплату послуг за договором розподілу природного газу. Оператор ГРМ відповідно до вимог Кодексу ГРМ передає інформацію про об`єм та обсяг розподіленого споживачу (спожитого ним) природного газу за відповідний період Оператору ГТС для проведення ним остаточної алокації по постачальнику споживача. Визначені за умовами цієї глави та договору розподілу природного газу об`єми та обсяги розподілу та споживання природного газу є обов`язковими для їх використання у взаємовідносинах між побутовим споживачем та його постачальником.
Пунктом 6 глави 4 розділу ІХ Кодексу ГРМ встановлено, що побутовий споживач має право не частіше одного разу на три місяці звернутись до Оператора ГРМ із заявою про проведення звіряння фактично використаних об`ємів природного газу та сплачених коштів за послуги розподілу природного газу. Оператор ГРМ на письмове звернення побутового споживача, не пізніше п`ятнадцяти робочих днів з дня отримання такого звернення, зобов`язаний провести з таким споживачем звіряння фактично використаних об`єктом споживача об`ємів природного газу. За результатами звіряння підписується відповідний акт. У разі виявлення розбіжностей між даними акта звіряння та даними Оператора ГРМ по особовому рахунку такого споживача проводяться коригування відповідно до підписаного акта звіряння фактично використаних об`єктом споживача об`ємів природного газу. Аналогічні положенням містить п.5.7 розділу V Типового договору №2498.
Пунктом 27 розділу ІІІ Правил постачання природного газу №2496 передбачено, якщо побутовий споживач не здійснив оплату за спожитий природний газ протягом десяти днів після строку, визначеного договором постачання природного газу, постачальник має право, з урахуванням положень пункту 25 цього розділу, здійснити заходи з припинення постачання природного газу споживачу шляхом направлення споживачу письмового повідомлення (з відміткою про вручення) з вимогою самостійно припинити споживання природного газу за рахунок перекриття запірного пристрою перед газовим приладом та допустити представника постачальника за пред`явленням службового посвідчення на об`єкт для пломбування запірних пристроїв, що має здійснюватися з дотриманням техніки безпеки. При цьому в повідомленні про припинення споживання природного газу постачальник має зазначити підстави та дату припинення газоспоживання, яка не може бути раніше ніж через три дні після дати отримання повідомлення. Постачальник має право здійснити заходи з припинення газопостачання споживачу через залучення до цих робіт Оператора ГРМ. Для цього постачальником має бути укладений з Оператором ГРМ договір на виконання робіт, пов`язаних з припиненням/обмеженням газопостачання споживачам (договір не вимагається у передбачених цими Правилами випадках припинення газопостачання, ініційованих через інформаційну платформу Оператора ГТС). За необхідності здійснення заходів з обмеження чи припинення газопостачання споживачу Оператором ГРМ (крім передбачених цими Правилами випадків припинення газопостачання, ініційованих через інформаційну платформу Оператора ГТС) постачальник надсилає Оператору ГРМ відповідне письмове повідомлення (з позначкою про вручення) про необхідність здійснення ним заходів з припинення/обмеження розподілу природного газу споживачу, копію якого надсилає споживачу (з позначкою про вручення), у якому повинен зазначити підстави припинення, дату та час, коли необхідно припинити розподіл природного газу на об`єкт споживача. У такому разі Оператор ГРМ відповідно до умов укладеного договору на виконання робіт, пов`язаних з припиненням/обмеженням газопостачання, здійснює в установленому порядку припинення розподілу природного газу на об`єкт споживача, після чого повідомляє про це постачальника. Побутовий споживач, що має прострочену заборгованість перед постачальником за послуги з газопостачання, не має права протидіяти постачальнику та/або Оператору ГРМ у заходах із припинення газопостачання та на письмову вимогу постачальника має самостійно припинити власне газоспоживання.
Пунктом 28 розділу ІІІ Правил постачання природного газу №2496 передбачено, у разі оплати простроченої заборгованості за договором на постачання природного газу до зазначеного в повідомленні про припинення газопостачання часу та завчасного (до дня припинення) надання постачальнику підтвердних платіжних документів (а Оператору ГРМ - копій) газопостачання побутовому споживачу не припиняється.
Пунктом 30 розділу ІІІ Правил постачання природного газу №2496 визначено, відновлення газопостачання споживачу здійснюється за умови оплати простроченої заборгованості за природний газ за договором або складання між постачальником та споживачем графіка погашення заборгованості та відшкодування витрат постачальника на припинення та відновлення газопостачання.
Підпунктами 2, 3, 8 п.1 глави 7 розділу VІ Кодексу ГРМ передбачено, що Оператор ГРМ в установленому законодавством порядку має право припинити/обмежити газопостачання (розподіл природного газу) на об`єкт споживача (у тому числі побутового споживача) з дотриманням ПТЕСГ та нормативних документів, що визначають порядок обмеження/припинення природного газу, у таких випадках: 1) отримання від Оператора ГТС повідомлення про припинення розподілу природного газу споживачу у випадках: відсутності споживача в Реєстрі споживачів будь-якого постачальника у відповідному розрахунковому періоді;  відсутності підтвердженої номінації у діючого постачальника на обсяги транспортування природного газу для потреб споживача; 2) подання споживачем або його постачальником (який уклав з Оператором ГРМ договір на виконання робіт, пов`язаних з припиненням/обмеженням газопостачання споживачам) письмової заяви про припинення газопостачання; 3) визнання в установленому порядку аварійним станом газорозподільної системи та/або ліквідація наслідків аварій, спричинених надзвичайними ситуаціями техногенного, природного або екологічного характеру, та проведення ремонтно-відновлювальних робіт. Якщо припинення газопостачання (розподілу природного газу) на об`єкт побутового споживача буде здійснюватися у випадках, визначених у підпунктах 1 - 5 (крім випадку подання споживачем письмової заяви про припинення газопостачання), 9 цього пункту, Оператор ГРМ має надіслати рекомендованим поштовим відправленням або надати з позначкою про вручення повідомлення про припинення газопостачання/розподілу природного газу побутовому споживачу не менше ніж за три доби до запланованої дати припинення газопостачання (розподілу природного газу). При цьому в повідомленні мають бути зазначені підстави та дата припинення газопостачання (розподілу природного газу) Оператором ГРМ.
Пунктом 2 глави 7 розділу VІ Кодексу ГРМ передбачено, що споживач зобов`язаний допустити представників Оператора ГРМ на власні об`єкти та не протидіяти їм при здійсненні заходів з припинення (обмеження) розподілу природного газу. При отриманні від Оператора ГРМ письмової вимоги про самостійне обмеження або припинення споживання (відбору) природного газу споживач зобов`язаний виконати вимогу Оператора ГРМ та самостійно обмежити або припинити споживання (відбір) природного газу.
Пунктами 4, 5 глави 7 розділу VІ Кодексу ГРМ визначено, що при припиненні (відновленні) розподілу природного газу на об`єкт споживача складається акт у двох примірниках, один з яких залишається у споживача. Припинення (обмеження) газопостачання (розподілу природного газу) споживачу здійснюється, зокрема, шляхом перекриття запірних пристроїв або встановлення інвентарної заглушки та їх опломбування. При несанкціонованому відновленні газоспоживання (розподілу природного газу), відмові представникам Оператора ГРМ в доступі до об`єкта споживача для припинення газопостачання (розподілу природного газу), у тому числі для локалізації чи ліквідації аварійної ситуації, а також після закінчення (розірвання) договору розподілу природного газу Оператор ГРМ може здійснити припинення газопостачання (розподілу природного газу) шляхом механічного від`єднання газових мереж споживача від газорозподільної системи.
Пунктом 6 глави 7 розділу VІ Кодексу ГРМ встановлено, що відновлення газопостачання (розподілу природного газу) здійснюється Оператором ГРМ протягом двох робочих днів у містах та п`яти календарних днів у сільській місцевості за письмовим зверненням споживача (його постачальника) про відновлення газопостачання (розподілу природного газу) та після усунення порушень (за їх наявності) і відшкодування Оператору ГРМ витрат на припинення та відновлення газопостачання (розподілу природного газу).
Згідно ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
За змістом ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях.
Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. У постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі №902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі №917/2101/17.
Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі №645/5557/16-ц).
Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.
Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимоги, ґрунтуючи свою правову позицію та результат розгляду справи на наступному.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності. Наведені висновки містяться у постановах Верховного Суду від 08 листопада 2023 року по справі №761/42030/21, від 11 грудня 2023 року по справі №607/20787/19.
Верховний Суд зазначає, що, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі №910/3907/18, від 09 лютого 2021 року у справі №381/622/17, від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19.
За змістом ст.2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача. Отже, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, – до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків. Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення – гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію. Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті і захищати порушене право чи інтерес («один спір – один процес»). Інакше кажучи, не є ефективним той спосіб захисту, який у разі задоволення відповідного позову не відновлює повністю порушене, оспорюване право, а відповідне судове рішення створює передумови для іншого судового процесу, у якому буде відбуватися захист права позивача, чи таке рішення об`єктивно неможливо буде виконати. (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі №48/340 (пункт 6.41), від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц (пункт 89), від 01 жовтня 2019 року у справі №910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі №50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі №922/4206/19 (пункт 43), від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі №469/1044/17 (пункт 67), від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18 (пункти 63, 89), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі №922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах №334/3161/17 (пункт 55) і №200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі №916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі №903/1030/19 (пункт 68), від 14 вересня 2021 року у справі №359/5719/17 (пункт 119), від 16 вересня 2021 року у справі №910/2861/18 (пункт 98), від 26 жовтня 2021 року у справі №766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі №643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі №143/591/20 (пункт 8.31), від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (пункт 56), від 21 вересня 2022 року у справі №908/976/19 (пункт 5.6), від 28 вересня 2022 року у справі №483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі №477/2330/18 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі №488/2807/17 (пункт 86), від 14 липня 2023 року по справі №233/4365/18), постанову Верховного Суду від 10 вересня 2025 року по справі №815/1105/18)
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (п.8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року по справі №910/10784/16).
Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (п.6.21), від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (п.54), від 06 квітня 2021 року у справі №910/10011/19 (п.99), від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (п.76), від 02 листопада 2021 року у справі №925/1351/19 (п.6.56), від 25 січня 2022 року у справі №143/591/20 (п.8.46), від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (п.155).
Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом (постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (п.7.21), від 27 листопада 2024 року по справі №204/8017/17 (п.130).
Стосовно обставин спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі та заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про обрання позивачем неналежного/неефективного способу захисту. Позивач в обґрунтування свого позову послався на те, що ним укладено договір лише з ВАТ «Дніпрогаз», який є діючим та в порушення якого було відключено позивача від газопостачання в зимовий період в січні 2025 року.
При цьому позивачем заявлено три позовні вимоги, перша з яких – визнати відсутність факту укладення типового договору розподілу природного газу між позивачем, як споживачем, та ДФ «ТОВ «Газорозподільні мережі України», як постачальником природного газу, а також із ТОВ «ГК «Нафтогаз України», як постачальником природного газу, через порушення газопостачальною компанією ВАТ «Дніпрогаз» вимог законодавчих актів України. Разом з тим, як встановлено в ході розгляду справи, внаслідок реформи газового ринку України у 2015 році жоден із суб`єктів на ринку газу України більше не може надавати побутовим споживачам і послуги з розподілу газу і послуги з постачання газу одночасно/одноосібно, як це здійснював до реформи ВАТ «Дніпрогаз», що вже само по собі унеможливлює подальшу дію договору, який було укладено 22 грудня 2003 року між ВАТ «Дніпрогаз» та позивачем, і на який посилається позивач як на єдиний чинний договір, що регулює правовідносини із постачання та розподілу природного газу, що надаються за адресою домоволодіння позивача. За наслідками згаданої реформи 2015 року внаслідок змін законодавства ДФ «ТОВ «Газорозподільні мережі України» не є постачальником природного газу, а є оператором ГРМ, оскільки надає послуги з розподілу, а не постачання природного газу, на відміну від ТОВ «ГК «Нафтогаз України», яке є саме постачальником природного газу і, відповідно, надає послуги з постачання, а не розподілу природного газу побутовим споживачем. Відтак, є неможливим встановлення факту відсутності укладеного договору про розподіл природного газу між позивачем, як споживачем, та ТОВ «ГК «Нафтогаз України», оскільки останній не надає і не може надавати позивачу послуги з розподілу природного газу, і про чинність саме такого договору і саме між цими суб`єктами жоден із відповідачів не стверджував.
Більш того, встановлення відсутності укладеного договору, зокрема його неукладеності через недотримання вимог законодавства будь-яким суб`єктом, за наведеною судом вище правовою позицією судів касаційної інстанції не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом, сам по собі (без подальшого вчинення додаткових дій, пред`явлення інших способів захисту) такий спосіб захисту не здатен захистити/відновити права та інтереси позивача, зобов`язати інших осіб вчинити чи утриматись від вчинення певних дій, відновити становище, яке існувало до порушення, тощо, тобто не ані належним, ані ефективним способом захисту.
Крім того, в ході розгляду справи судом встановлено, що 22 вересня 2023 року позивачем було підписано заяву-приєднання до умов договору розподілу природного газу (для побутового споживача), позивач у грудні 2024 року сплатив надані йому ДФ ТОВ «Газорозподільні мережі України» послуги з розподілу природного газу, а також фактично споживав природний газ, який розподілявся на адресу позивача ДФ ТОВ «Газорозподільні мережі України» та постачався ТОВ «ГК «Нафтогаз України» у 2024 році. При цьому, матеріали справи не містять відомостей, а сторонами не заявлялось про подання позивачем заяви про припинення розподілу природного газу на його об`єкт внаслідок небажання приєднуватись до умов договору розподілу природного газу. Кожна із викладених фактичних обставини є самодостатнім підтвердженням приєднання позивача, як споживача, до умов договору розподілу природного газу (акцептування договору), оператором ГРМ за яким є ТОВ «Газорозподільні мережі України» в особі Дніпровської філії (п.7 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ). Дана обставина є додатковою підставою неможливості задоволення першої позовної вимоги.
Другою позовною вимогою позивачем заявлено визнання незаконним дій ДФ ТОВ «Газорозподільні мережі України» щодо припинення (обмеження) 13 січня 2025 року під час дії в Україні військового стану постачання природного газу до домоволодіння позивача. Дана вимога не підлягає задоволенню, оскільки за змістом ст.ст.13, 49, 174, 175 ЦПК України суд розглядає справи лише в межах заявлених позовних вимог, а зміна формулювання/змісту таких позовних вимог має відбуватись до закінчення підготовчого засідання в письмовій формі із надісланням позивачем письмової форми таких змін іншим учасникам справи. Як вбачається з матеріалів справи, первісне припинення газопостачання домоволодіння позивача, правомірність саме якого оскаржується у позові, мало місце 10 січня 2025 року (позов подано 14 січня 2025 року), про що тією ж датою складено відповідний акт. Матеріали справи не містять жодних даних про те, що 13 січня 2025 року відбувалось припинення газопостачання домоволодіння позивача працівниками ДФ ТОВ «Газорозподільні мережі України», що унеможливлює задоволення відповідної другої позовної вимоги. Більш того, вимогу про визнання дій незаконними суд також оцінює як неефективний спосіб захисту, оскільки така позовна вимога, навіть при її задоволенні, сама по собі не зумовлює захист чи відновлення права та інтереси позивача, не зобов`язує інших осіб, зокрема відповідачів, вчинити чи утриматись від вчинення певних дій, відновити становище, яке існувало до порушення, не зумовлює отримання позивачем відшкодування тощо. Негативна оцінка дій відповідачів на предмет їх відповідності закону має доводитись в ході розгляду справи та може мати місце в мотивувальній частині судового рішення саме як підстава для застосування належного та ефективного способу захисту. Щодо оцінки дій працівників ДФ ТОВ «Газорозподільні мережі України» на предмет правомірності припинення газопостачання домоволодіння позивача 10 січня 2025 року задля проведення ремонтних робіт, як зазначено у акті, то можливість припинення газопостачання з означених підстав прямо випливає із норм наведеного вище законодавства, а також підтверджується доказами щодо запланованого проведення таких ремонтних робіт – копією листа ДФ ТОВ «Газорозподільні мережі України» голові адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради від 03 січня 2025 року.
Третьою своєю позовною вимогою позивач просив суд зобов`язати ДФ ТОВ «Газорозподільні мережі України» негайно відновити постачання природного газу до домоволодіння позивача. Як встановлено в ході розгляду справи, припинення газопостачання домоволодіння позивача, правомірність якого є предметом оскарження за даним позовом (позов поданий 14 січня 2025 року), мало місце саме 10 січня 2025 року, а причиною припинення газопостачання була необхідність проведення ремонтних робіт на системі газопостачання, інших причин у акті про припинення газопостачання від 10 січня 2025 року, яким оформлено таке припинення газопостачання, не вказано. Як зазначено абзацом вище, дії з припинення газопостачання з такої причини, передбачені законом, а дійсність причини підтверджена доказами. Під час розгляду справи також було з`ясовано, що ТОВ «ГК «Нафтогаз України» у передбачений законом спосіб та порядок у грудні 2024 року ініціювало припинення газопостачання домоволодіння позивача через відповідача ДФ ТОВ «Газорозподільні мережі України» внаслідок наявності у позивача заборгованості з оплати за спожитий природній газ. Припинення газопостачання із вказаної причини також передбачено законодавством, а заборгованість, після корегування її розміру, була погашена позивачем вже після подання до суду даного позову (07 лютого 2025 року). В той же час, повторно припинення газопостачання домоволодіння позивача працівниками ДФ ТОВ «Газорозподільні мережі України» здійснено 30 січня 2025 року через відсутність позивача, як споживача з кодом ЕІС 56ХМ07А18855019W, в Реєстрі споживачів жодного постачальника/постачальник яких не надав номінацію на точку виходу до ГРМ або така номінація була відхилена оператором ГРС/постачальник яких ініціював припинення їм газопостачання. Таке припинення оформлено відповідним актом від 30 січня 2025 року, а повідомлення про споживачів щодо відсутності позивача у Реєстрі долучено відповідачем до справи. В подальшому, як слідує з матеріалів справи, при обстеженні системи газопостачання та газового обладнання за адресою домоволодіння позивача працівниками ДФ ТОВ «Газорозподільні мережі України» були виявлені та задокументовані технічні порушення, дійсність яких не є предметом розгляду даної справи з огляду на зміст позову. Крім того, в подальшому газопостачання домоволодіння позивача було припинено втретє – актом №542-е від 03 березня 2025 року. І таке газопостачання наразі не відновлено в повному обсязі, навість в порядку виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року у справі №199/1659/25, оскільки залишилось припиненим газопостачання до газової плити (газової поверхні) «Ariston». Правомірність такого третього припинення газопостачання є предметом спору у іншій цивільній справі за №199/2865/25. Таким чином, враховуючи зміст даної позовної заяви та дату її подання до суду, не є предметом спору у даній справі правомірність припинення газопостачання домоволодіння позивача за актами від 30 січня 2025 року та від 03 березня 2025 року. За таких обставин задоволення третьої позовної вимоги, яка передбачає безумовне та повне відновлення газопостачання домоволодіння позивача, фактично призведене до залишення поза увагою підстав та причин подальших фактів припинень газопостачання домоволодіння позивача, всупереч ним, без їх належної оцінки на предмет правомірності, що є неприпустимим і неможливим. Надання ж оцінки згаданим актам про припинення газопостачання в рамках даної цивільної справи буде виходом за межі позовних вимог, перетинанням предметів спорів у даній справі з іншими, ініційованими позивачем, зокрема зі справою №199/2865/25.
Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про неможливість задоволення даного позову ні повністю, ні частково.
Складаючи повний текст даного рішення суду за наслідками розгляду по суті спору сторін, та наводячи у ньому мотивовану оцінку аргументів відповідачів, заявлених як підстави для відмови у задоволенні позову, суд у відповідності до норм ст.10 ч.4 ЦПК України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» враховує практику Європейського суду з прав людини як джерело права, відповідно до якої Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово посилався на те, що згідно ст.6 §1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, ст.6 §1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. (див. Ruiz Torija v. Spain, рішення від 9 грудня 1994 року, Серії А №303-А, с.12, §29; Hirvisaari v. Finland, рішення від 27 вересня 2001 року, заява №49684/99, §30; Van de Hurk v. the Netherlands (Ван де Гурк проти Нідерландів), §61; Garcia Ruiz v. Spain (Гарсіа Руїз проти Іспанії), §26; Jahnke and Lenoble v. France (Янке і Ленболь проти Франції) (dec.); Perez v. France (Перез проти Франції), §81; Салов проти України, рішення від 06 вересня 2005 року, заява №65518/01, п.89)
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, керуючись нормою ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи види судових витрат по справі та результат розгляду справи, суд приходить до висновку, що судові витрати, понесені позивачем в ході розгляду справи, відшкодуванню йому не підлягають.
На підставі викладеного та керуючись ст.124 Конституції України, ст.ст.11, 15, 16 ЦК України, ст.ст.1, 12, 39, 40 Закону України «Про ринок природного газу», п.4 глави 1 розділу I, п.п.1, 3, 4, 5, 7 глави 3, п.п.1, 2, 4, 5, 6 глави 7 розділу VI, п.п.1, 4, 5, 6 глави 4 розділу ІХ Кодексу ГРМ, п.п.5.1, 5.2, 5.3, 5.5 розділу V Типового договору №2498, п.п.27, 28, 30 розділу ІІІ Правил постачання природного газу №2496, ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 95, 133, 141, 158, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 352, 354, 355 ЦПК України, суд –

ВИРІШИВ:

 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» (ЄДРПОУ 40121452; адреса місцезнаходження: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1), Дніпровської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільчі мережі України» (ЄДРПОУ 45087207; адреса місцезнаходження: 49101, м. Дніпро, вул. Олександра Кониського, 5), про визнання відсутнім факту укладення договору, визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії – відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.  У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.М. Авраменко