Єдиний унікальний номер 305/1359/25
Номер провадження 1-кп/305/328/25

ВИРОК
Іменем України

17.09.2026 м. Рахів

Рахівський районний суд Закарпатської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участі секретарів судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 12025071140000073 від 15.02.2025 за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Тячів Закарпатської області, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 Кримінального кодексу України,

встановив:

Згідно зі ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022 на всій території України введено воєнний стан та Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» № 69/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань оголошено мобілізацію.
Згідно зі ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію» під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин.
Відповідно до положень ст. 1 Закону України від 12.12.1991 № 1975-XII «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби та має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану, як передбачено ч. 2 цієї статті, можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень. Право на альтернативну службу згідно зі ст. 2 Закону мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.
За змістом ч. 1 ст. 1 Закону альтернативна служба запроваджується замість проходження строкової військової служби на яку призивають громадян, зазначених у ст. 15 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок та військову службу», віком 18-25 років. Можливості заміни в означений спосіб військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період Закон не передбачає.
ОСОБА_8 перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_2 .
12.04.2024 ОСОБА_8 , будучи військовозобов`язаним, перебуваючи в приміщенні пункту постійного збору військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_3 по АДРЕСА_3 пройшов військово-лікарську комісію, яка на час проведення загальної мобілізації засідає за вищевказаною адресою, на предмет визначення ступеня придатності призовників до військової служби.
Згідно з довідкою військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 №81/18 від 12.04.2024, виданої відповідно до наказу Міністерства оборони України «Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України» № 402 від 14.08.2008, ОСОБА_8 визнано придатним до військової служби, за результатами якої підлягає призову на військову службу під час мобілізації.
В подальшому, ОСОБА_8 з метою призову на військову службу ІНФОРМАЦІЯ_4 був зарахований в команду № НОМЕР_1 та згідно повістки про відправку йому було наказано з`явитися о 09:00 год 18.12.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою АДРЕСА_3 для подальшого призову військовозобов`язаного під час мобілізації на військову службу, однак ОСОБА_8 , будучи належним чином попереджений про кримінальну відповідальність за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, перебуваючи в приміщенні пункту постійного збору військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_3 по АДРЕСА_3 , 17.12.2024 відмовився від отримання повістки, про що головним сержантом ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_10 складено акт № 26 про відмову від отримання та підписання повістки на відправку.
Таким чином, ОСОБА_8 , будучи військовозобов`язаним, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, діючи умисно, ухилився від виконання свого конституційного обов`язку по захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а саме призову на військову службу під час мобілізації, тим самим порушивши вимоги ст. 65 Конституції України, положення Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та вимоги ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не маючи на це законних підстав, передбачених ст. 23 цього ж Закону.
Своїми діями ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене статтею 336 КК України, - ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав, пояснив суду, що він отримав повістку, але відмовився підписуватися за її отримання, бо має глибокі релігійні переконання, раніше не служив. Раніше пройшов військово-лікарську комісію, був визнаний придатним, потім ще десь 5 місяців уточняв свої дані. 10.04.2024 він з`явився в ТЦК, щоб стати на військовий облік, надав документи і повідомив, що є Свідком Єгови, повістку на відправку не підписував, бо це суперечить його релігійним переконанням, зокрема наведеним у Біблії твердженням (Ісаї 2:4), що «Перекують вони мечі на лемеші, а списи на серпи. Не підійме меча народ проти народу, і більше не будуть вчитися воювати». У ТЦК сказав, що готовий проходити альтернативну службу, подав відповідні заяви начальнику ТЦК та до Богданської сільської ради, від ТЦК відповіді не отримав, від сільської ради отримав, копія є в матеріалах. Охрестився він 16.04.2016, до того 3 роки готувався.
На запитання суду відповів, що для відправки до Збройних Сил України 19.12.2025 він не з`явився, бо склали акт, відмовився від мобілізації через релігійні переконання, згоден на проходження альтернативної (невійськової) служби.
Хоча обвинувачений повністю не визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, його вина доведена у ході судового розгляду повністю.
Так, допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 показав, що він працює відповідальним виконавцем ІНФОРМАЦІЯ_3 , 17.12.2024 було складено акт, що ОСОБА_8 як військовозобов`язаний, включений у команду на відправку, відмовився від отримання повістки, і направлено матеріали до правоохоронних органів. Причиною відмови були релігійні переконання, раніше військову службу не проходив.
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснила, що вона перебуває на посаді голови військово-лікарської комісії, обвинувачений ОСОБА_8 скарг під час проходження комісії не заявляв, має недоліки по стану здоров`я, що не розрізняє кольори (дейтераномалія типу В), але це не є перешкодою для служби, визнаний придатним.
Свідок ОСОБА_13 показала суду, що вона перебуває на посаді секретаря ВЛК, обвинувачений ОСОБА_8 був визнаний придатним для проходження військової служби, хоча діагностовано недоліки зору.
Допитаний у судовому засіданні свідок захисту ОСОБА_14 пояснив, що ОСОБА_8 відмовився від підписання і отримання повістки у зв`язку із релігійними переконаннями, при цьому подавав заяви про альтернативну службу, з`являвся у РТЦК, вони навіть разом ходили туди для уточнення. Вони разом із обвинуваченим відвідують релігійні зібрання, той є активним членом релігійної громади, проповідує, бере участь у громадських служіннях вже не один рік, його відмова від служби в армії базується на щирих християнських віруваннях.
Також вина ОСОБА_8 доведена безпосередньо дослідженими судом документами.
Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, Рахівським РВП ГУНП в Закарпатській області здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12025071140000073 від 15.02.2025 за ст. 336 КК України за фактом ухилення ОСОБА_8 від мобілізації, постановою начальника слідчого відділення від 15.02.2025 визначено групу слідчих.
Начальник ІНФОРМАЦІЯ_3 направив 14.02.2025 за № 742 до Рахівського РВП повідомлення про кримінальне правопорушення, у якому зазначив, що військовозобов`язаний ОСОБА_8 , будучи включеним у команду на відправку А4152, наказано з`явитися на 9:00 год 18.12.2024 в АДРЕСА_3 , 17.12.2024 відмовився від підпису та отримання повістки на відправку, про що було складено відповідний акт № 26 від 17.12.2024.
Із копії повістки на відправку, підписаної начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 , вбачається, що солдату запасу ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , команда НОМЕР_1 , наказано з`явитися 18.12.2024 на 9:00 год за адресою АДРЕСА_3 , рукописно заповнена відрізна розписка про отримання вказаної повістки 17.12.2024 о 10:20 год не містить підпису військовозобов`язаного.
У акті про відмову від отримання і підписання повістки на відправку за № 26 від 17.12.2024, складеному комісійно працівниками ІНФОРМАЦІЯ_3 , зокрема ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , стверджено, що 17.12.2024 о 10:20 год військовозобов`язаний ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуваючи в ІНФОРМАЦІЯ_5 ( АДРЕСА_3 ) при призові по мобілізації на особливий період відмовився від підпису та отримання повістки на відправку на 9:00 год 18.12.2024, команда № НОМЕР_1 , пояснивши, що він є ОСОБА_17 , його сумління, навчене Біблією, не дозволяє йому брати зброю в руки і не робити нічого, що з цим пов`язано, готовий робити роботу, якщо за цим буде наглядати цивільна адміністрація.
Відповідно до тимчасового посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_2 від 24.04.2024, ОСОБА_8 перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_5 , на підставі довідки ВЛК від 12.04.2024 № 81/18 придатний до військової служби.
Як зазначено у довідці військово-лікарської комісії № 81/18 від 12.04.2024, ОСОБА_8 за результатами медичного огляду хворіє на дейтераномалію типу В, на підставі статті 31 Г графи ІІ Розкладу хвороб придатний до військової служби, такі ж відомості містяться у картці обстеження та медичного огляду військовозобов`язаного ОСОБА_8 від 12.04.2024.
Особа обвинуваченого підтверджена копією паспорта у формі id-картки за № 003970509 від 26.09.2019, раніше не судимий, Богданською сільською радою характеризується позитивно, до складу сім`ї входять дружина ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , дочка ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Під наглядом у фтизіатра, лікаря-нарколога, лікаря-психіатра обвинувачений не перебуває, що підтверджується довідками КНП «Рахівська районна лікарня» за № 157 від 19.02.2025.
Згідно з довідкою за № 16137 від 01.10.2024, виданою релігійною організацією «Релігійний центр Свідків Єгови в Україні», ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 16.04.2016 є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні, як Свідок Єгови бере участь у проповідуванні доброї новини.
У довідці Керівного комітету Релігійної організації «Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні» № 4841 від 13.03.2025 зазначено, що ОСОБА_8 з 16.04.2016 є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні, а 02.03.2025 призначений на посаду священнослужителя - служителем (дияконом) збору.
Суд дослідив надані сторонами докази, оцінив їх у сукупності та взаємозв`язку, проаналізував положення законодавства та відповідні висновки, викладені у рішеннях Верховного Суду, і переконаний, що пред`явлене ОСОБА_8 обвинувачення доведене та його дії вірно кваліфіковані за ст. 336 КК України як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Стороною захисту протягом судового розгляду послідовно наголошувалось на відсутність у діях обвинуваченого складу злочину у зв`язку із тим, що він є членом релігійної організації Свідків Єгови, а тому його релігійні переконання не дозволяють йому брати до рук та використовувати зброю, носити військову форму, виконувати військові накази тощо, з огляду на що бажає проходити невійськову (альтернативну) службу, не мав умислу на ухилення від призову, а добросовісно реалізовував своє право на релігійні переконання.
Однак, такі питання були предметом розгляду та оцінки об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, яка у постанові від 27.10.2025 у справі № 573/838/24 сформулювала висновок щодо правозастосування, згідно з яким законодавство України не передбачає можливості відмови від виконання обов`язку проходити військову службу за призовом під час мобілізації, яка ґрунтується на релігійних або інших переконаннях. Такі переконання не можуть бути підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності у разі її ухилення від мобілізації у значенні ст. 336 КК України.
Як зазначила об`єднана палата, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним. Частина 2 статті 35 Конституції України, ч. 3 ст. 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права і ч. 2 ст. 9 Конвенції з прав людини і основоположних свобод допускають таке обмеження в інтересах громадського порядку або безпеки, здоров`я чи моралі, а також захисту прав і свобод інших людей. Усі ці положення вимагають, щоб таке обмеження було встановлено законом і було виваженим (пропорційним до заявленої мети). Як і в інших випадках закон, який визначає застосування таких обмежень, має бути чітким, зрозумілим для відповідної особи, а його застосування має бути передбачуваним та точним, щоб захистити особу від свавілля.
Також у вказаній постанові Верховного Суду від 27.10.2025 зазначено, що неможливість відмовитися від військової служби на підставі переконань має легітимну мету в ситуації, в якій перебуває держава. Адже українське суспільство змушене захищатися від військового нападу сусідньої держави. Військові дії агресора мають широкомасштабний характер й охопили майже всі області України, протяжність лінії оборони сягнула значної частини її кордону. Україна обороняється від нападу держави, яка значно переважає її за площею, кількістю населення, озброєння, а також володіє ядерною зброєю. Ці та інші фактори можуть характеризуватися як непередбачувана та виключна ситуація (див., наприклад, рішення у справі «Cristian-Vasile Terhes against Romania» від 13 квітня 2021 року, № 49933/20).
У такій ситуації загальну військову мобілізацію оголошено з легітимною метою оборони від агресії, яка загрожує існуванню нації. Захист нації та життя її людей може розглядатися як легітимний інтерес у громадській безпеці для захисту прав і свобод інших людей, включно й цивільних осіб. Якщо існування України поставлено під загрозу, то держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження (у тому числі мобілізації військовозобов`язаних). Така легітимна мета дозволяє державі впроваджувати пропорційні обмеження, у тому числі виключати можливість відмови від військової служби з міркувань, зумовлених певними переконаннями.
Погоджуючись sз тлумаченням ЄСПЛ ст. 9 Конвенції в контексті сумлінної відмови від військової служби через релігійні переконання (зокрема, рішення «Bayatyan v. Armenia» від 07/07/2011, № 23459/03), об`єднана палата, однак вважала, що ситуація, в якій перебуває Україна внаслідок масштабної агресії з боку Російської Федерації, не дає можливості вважати висновки ЄСПЛ, які стосувалися подій в обстановці мирного часу, беззастережно застосовними до питання, яке вирішується по кримінальному провадженню.
Таким чином, відсутні підстави вважати, що право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою, гарантоване ч. 4 ст. 35 Конституції України, поширюється на ситуацію, що загрожує існуванню нації. Даний підхід законодавця, який виключив можливість такої заміни, відповідає ст. 35 в сукупності зі статтями 17 та 65 Основного Закону України.
За таких обставин законодавство, яке виключає можливість сумлінної відмови від призову під час мобілізації (в тому числі ст. 336 КК України, яка слугує забезпеченню призову під час мобілізації), не суперечить ст. 35 Конституції України.
Щодо пропорційності такого обмеження об`єднана палата визнала, що примус до військової служби є важким тягарем для будь-якої особи, змушуючи її переглянути свої плани, погляди і переконання, стосунки з близькими і суспільством. Для особи, яка сумлінно й послідовно переконана в недопустимості застосування зброї, такий тягар має певний додатковий елемент, при цьому відмова від носіння і використання зброї утворює ядро певних релігійних або нерелігійних переконань, тому мотиви такої відмови не можуть бути проігноровані навіть у разі служби за мобілізацією, їх необхідно брати до уваги для правильного визначення співвідношення свободи совісті та легітимних обмежень.
Водночас, об`єднана палата вважала, що ситуація, у якій перебуває держава, позначається також і на обсязі права на сумлінну відмову, тому не погодилася з доводами захисту щодо абсолютної неможливості для сумлінного відмовника бути призваним за мобілізацією з міркувань, які виходять за межі носіння або використання зброї. Наприклад, на думку об`єднаної палати, необхідність підкоритися військовому керівництву і правилам служби, що не пов`язані з носінням і використанням зброї, не є настільки істотним втручанням у свободу сповідувати свої переконання, щоб вважати їх непропорційними за ситуації, в якій такі обмеження запроваджені.
З огляду на вищенаведене об`єднана палата констатувала, що законодавство не допускає відмову від призову під час мобілізації з міркувань релігійних або інших переконань, навіть якщо їх щирість і послідовність не ставиться під сумнів, і така відмова зумовлює відповідальність за ст. 336 КК України, а обмеження свободи сповідувати свої релігійні або нерелігійні переконання має легітимну мету. Разом з тим, релігійні та інші переконання мають враховуватися під час проходження військової служби за мобілізацією й не можуть спричинювати виконання сумлінним відмовником наказів, пов`язаних з носінням або використанням зброї.
Прокурор у судових дебатах просив визнати обвинуваченого винним та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, обвинувачений та його захисник у судових дебатах присили виправдати обвинуваченого.
Призначаючи обвинуваченому покарання, суд бере до уваги вимоги статей 50, 65 КК України, враховує характер і тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином у сфері забезпечення призову та мобілізації, вчиненим умисно, під час дії в Україні воєнного стану при оголошеній загальній мобілізації та з ігноруванням конституційного обов`язку по захисту Батьківщини.
Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, у ході судового розгляду не встановлено.
Обставин, які б пом`якшували покарання, у ході судового розгляду не встановлено.
Досудовою доповіддю, складеною Рахівським районним відділом філії ДУ «Центр пробації» в Закарпатській області на виконання ухвали суду, стверджено, що виправлення ОСОБА_8 без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства (у тому числі окремих осіб), виконання покарання у громаді можливе за умови здійснення нагляду та застосування соціально-виховних заходів в межах, визначених законодавством.
Суд бере до уваги також дані про особу обвинуваченого, а саме, що він одружений, має на утриманні одну малолітню дитину, з 09.02.2026 офіційно працевлаштований, займається суспільно корисною працею, позитивно характеризується за місцем проживання, не перебуває під наглядом у лікарів нарколога, фтизіатра та психіатра, відсутність судимості.
Разом з цим, суд враховує, що згідно з довідкою за № 4841, виданою 13.03.2025 головою Керівного комітету Релігійної організації «Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні», обвинувачений з 16.04.2016 є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні, а 02.03.2025 призначений на посаду священнослужителя - служителем (дияконом) збору.
Станом на час неявки ОСОБА_8 за повісткою для призову під час мобілізації, тобто 18.12.2024, він не був священнослужителем, сумнівним та спрямованим на уникнення відповідальності суд вважає призначення обвинуваченого на таку посаду з 02.03.2025, тобто за день до повідомлення про підозру.
Також виключно спрямованими на уникнення відповідальності суд вважає заяви ОСОБА_8 , подані вже після отримання повістки про явку для відправки до військової частини, адресовані до Богданської сільської ради (датовану 30.12.2024) та аналогічного змісту заяву до ІНФОРМАЦІЯ_3 (без дати), оскільки відповідно до п. 18 ч. 2 ст. 15 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» повноваження із забезпечення організації призову громадян на альтернативну (невійськову) службу на відповідній території здійснюють військові адміністрації.
Подібних заяв до Рахівської (або Тячівської - за місцем реєстрації) районної військової адміністрації чи Закарпатської обласної військової адміністрації ОСОБА_20 не подавав, раніше альтернативну (невійськову) службу не проходив.
Поведінка ОСОБА_8 створює в очах окремих громадян та суспільства в цілому негативне враження безкарності під час введеного на всій території України воєнного стану та мобілізації, що суттєво підвищує ступінь суспільної небезпечності як учиненого діяння, так і особи винуватого.
За таких обставин суд приходить до висновку, що виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства неможливе.
Суду відомі висновки, неведені в деяких постановах Верховного Суду, зокрема від 06.05.2026 у справі № 679/1595/24, від 26.08.2026 у справі № 282/241/25, якими було звільнено засуджених за статтею 336 КК України від відбування покарання з іспитовим строком, однак вони не є повністю релевантними щодо обставин даної справи.
Тому, враховуючи, що санкція ст. 336 КК України передбачає безальтернативне покарання у виді позбавлення волі строком від 3 до 5 років, обвинуваченому слід призначити це покарання, розмір якого визначити як мінімальний.
Саме таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових кримінальних правопорушень.
Цивільний позов не заявлено.
Процесуальні витрати відсутні.
Речові докази відсутні.
Запобіжний захід під час досудового розслідування не застосовувався, клопотання та підстави для його застосування відсутні.
Керуючись статтею 374 Кримінального процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

Визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 Кримінального кодексу України, призначити покарання у виді трьох років позбавлення волі.
Початок строку відбування покарання рахувати з дня приведення вироку до виконання.
Копії вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.
На вирок може бути подано апеляційну скаргу протягом 30 днів з часу отримання його копії до Закарпатського апеляційного суду через Рахівський районний суд.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя          ОСОБА_21