ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА _01054, _м.Київ, _вул.Б.Хмельницького,44-В, _тел. _(044) _334-68-95, _E-mail: _inbox@ki.arbitr.gov.ua
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
11.09.2026 | Справа № 910/5144/26

Господарський суд міста Києва у складі судді Лиськова М.О. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОФОРС"
вул. Михайла Грушевського, 28/2, Н/П №43, м. Київ, 01021
код ЄДРПОУ 36560388
до Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча 
компанія "ЕНЕРГОАТОМ"
вул. Назарівська, 3, м. Київ, 01032; код ЄДРПОУ 24584661
про стягнення 116 460,23 грн.,

ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОФОРС" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "ЕНЕРГОАТОМ" (далі- відповідач) про стягнення заборгованості за Договором поставки товарів №53-121-01-21-10933 від 30.11.2021 в сумі 116 460,23 грн., з яких: залишок основної заборгованості в розмірі 19 296,00 грн., інфляційні втрати за період з 26.03.2024 по 27.04.2026 в розмірі 76 589,90 грн. та 20 574,33 грн. - три відсотки річних.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.05.2026 справу №910/5144/26 передано на розгляд судді Лиськову М.О.
Ухвалою Господарського суду м. Києва від 04.05.2026 суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі №910/5144/26 та постановив здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
18.05.2026 відповідачем подано відзив на позовну заяву, в котрому проти задоволення позовних вимог заперечує повністю з підстав необґрунтованості та недоведеності, надає власний контррозрахунок 3% річних та інфляційних втрат.
22.05.2026 позивачем подано відповідь на відзив.
27.05.2026 відповідачем до суду подано заперечення на відповідь на відзив.
Оскільки клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, а наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними у справі матеріалами.
З моменту відкриття провадження у справі сплив достатній строк, для подання всіма учасниками справи своїх доводів, заперечень, відзивів, доказів тощо, у зв`язку з чим суд вважає за можливе здійснити розгляд даної справи по суті заявлених вимог.
Будь яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін до суду не надходило.
Оскільки наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними у справі матеріалами.
При цьому судом враховано, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться (ч. 2 ст. 252 ГПК України).
Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Між ТОВ «ТЕХНОФОРС» та ВП «ЗАПОРІЗЬКА АЕС» ДП «НАЕК «ЕНЕРГОАТОМ», було укладено Договір поставки товару № 53-121-01-21-10933 від 30.11.2021 р. (Пр. № 358(6)21УК від 18.11.2021p.).
Відповідно до пп. 1.1. Договору поставки товару № 53-121-01-21-10933 від 30.11.2021 р., постачальник зобов`язується поставити, а Покупець прийняти та сплатити товар з п`яти визначених цим пунктом позицій на загальну суму 700 776,00 грн., з ПДВ. 
ТОВ «ТЕХНОФОРС» на підставі Договору поставки товару № 53-121-01-21-10933 від 30.11.2021 р. було поставлено, а відповідачем прийнято товар: Візок гідравлічний, 12 шт., згідно видаткової накладної №Т-00000071 від 29.09.2022 р. на загальну суму 354 816,00 грн. з ПДВ. 
Отже, постачальник, відповідно до умов Договору поставки, виконав свої зобов`язання в повному обсязі, а саме: передав товар вказаний у Договорі та отримав від Замовника підписану видаткову накладну № T-00000071 від 29.09.2022 p., як факт приймання Товару за якістю та кількості у повному обсязі. 
Окрім цього, 29.09.2022 р. Позивач склав на направив на реєстрацію в ЄРПН податкову накладну №8 на суму 354 816,00 грн. Факт реєстрації ПН в ЄРПН підтверджується відповідними квитанціями. 
Відтак, Постачальник, відповідно до умов Договору, виконав свої зобов`язання в повному обсязі, а саме своєчасно передав товар, зазначений у п. 1.1. Договору, який був прийнятий Покупцем.
Згідно з пп. 3.2 Договору № 53-121-01-21-10933 від 30.11.2021 року, оплата за поставлений товар здійснюється протягом 60 (шістдесяти) календарних днів з дати поставки, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника.
Відповідно до пп. 3.3. Договору № 53-121-01-21- 10933 від 30.11.2021 року, оплата Покупцем частини вартості товару у розмірі суми ПДВ здійснюється після отримання ним від Постачальника податкової накладної, оформленої та зареєстрованої в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН) у встановлених ПК України випадках та порядку. 
Не зважаючи на це, Покупець свій обов`язок з оплати товару не виконав, через що у ДП НАЕК «Енергоатом» ВП Запорізька АЕС (правонаступник - ВП «ЗАПОРІЗБКА АЕС» АТ «НАЕК «ЕНЕРГОАТОМ») утворилася заборгованість перед ТОВ «ТЕХНОФОРС» по оплаті за поставлений товар згідно видаткової накладної №Т-00000071 від 29.09.2022 р., яка складає 354 816,00 грн. 
Надалі ТОВ «Технофос» звернулось до Господарського суду м. Києва із позовом до Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про стягнення заборгованості у сумі 372 850,65 грн. за неналежне виконання договору поставки товару №53-121-01-21-10933 від 30.11.2021. 
Відповідно до рішення Господарського суду м. Києва у справі №910/3819/24 від 30.07.2024 р. позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Технофорс" до Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про стягнення 372 850,65 грн. задоволено у повному обсязі. Стягнуто з Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Технофорс" основниий борг у сумі 335 520 грн. 00 коп., інфляційні втрати у сумі 23 280 грн. 88 коп., 3 % річних у сумі 14 049 грн. 77 коп., витрати на правничу допомогу у сумі 10 000 грн. 00 коп. та судовий збір в сумі 5 592 грн. 76 коп. 
У рішенні Господарського суду м. Києва у справі №910/3819/24 від 30.07.2024 р. зазначено наступне: «Оскільки доказів належної оплати заборгованості відповідач не надав, суд дійшов висновку, що з відповідача підлягають стягненню 354 816,00 грн. Проте, відповідно до ч. 2 статті 237 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, не може виходити за межі позовних вимог. Враховуючи наведене, у суду відсутні підстави для виходу за межі позовних вимог, а тому стягненню з відповідача підлягає заявлена позивачем сума основного боргу 335 520,00 грн.». 
З огляду на наведене вище, Позивач вважає за необхідне звернутися до суду з метою стягнення із Відповідача залишку основної заборгованості у розмірі 19 296,00 грн. (=354 816,00-335 520,00), що утворилася внаслідок неналежного виконання ВП «ЗАПОРІЗЬКА АЕС» ДП «НАЕК «ЕНЕРГОАТОМ» (правонаступником якого є ВП «ЗАПОРІЗЬКА АЕС» АТ «НАЕК «ЕНЕРГОАТОМ») умов укладеного з ТОВ «ТЕХНОФОРС» Договору поставки товару №53-121-01-21-10933 від 30.11.2021 року.
Обґрунтовуючи позовні вимоги Позивач вказує, що в межах справи №910/3819/24 Позивач не реалізовував своє право на стягнення залишку основної заборгованості у розмірі 19 296,00 грн. (=354 816,00-335 520,00), інфляційних втрат та 3% річних за період з 26.03.2024 до 26.02.2026 на суму боргу 354 816,00 грн. та з 27.02.2026 до 27.04.2026 на суму боргу 19296,00 грн., а отже має право стягнути такі кошти шляхом подання нового позову.
Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відтак, між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання параграфа 1 глави 30 ГК України, глави 54 ЦК України (поставка, купівля-продаж).
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. 
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
У відповідності до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно зі ст. 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
У відповідності до ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. 
Наразі, суд зазначає, що частиною 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018р. по справі №910/9823/17.
Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.
Суд зазначає, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.
Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Христов проти України», no. 24465/04, від 19.02.2009р., «Пономарьов проти України», no. 3236/03, від 03.04.2008р.).
Даний принцип тісно пов`язаний з приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.
Рішенням у справі №910/3819/24 встановлено, зокрема: належне виконання Позивачем зобов`язань за Договором; виникнення у Відповідача обов`язку оплатити одержаний товар - наявність грошового зобов`язання перед Позивачем; порушення Відповідачем зобов`язання оплатити товар, одержаний за Договором.
Отже, виходячи з вищевикладеного, судове рішення у справах №910/3819/24, що набрало законної сили, має преюдиціальне значення, а встановлені ними обставини повторного доведення не потребують.
За твердженням Позивача, котре не спростоване Відповідачем, станом на день подання позову зобов`язання оплати залишку заборгованості у розмірі 19 296,00 грн. Відповідачем не виконано. Вказане Відповідачем не заперечується.
Таким чином, суд приходить до висновку, що сума заборгованості Відповідача перед Позивачем у розмірі 19 296,00 грн. документально підтверджена та належним чином доведена, а позовні вимоги в цій частині є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.
Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За приписами ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Таким чином позивачем заявлено до стягнення із відповідача збитки інфляційних втрат у розмірі 76 589,90 грн. за період з 26.03.2024 до 27.04.2026 та 3% річних у розмірі 20 574,33 грн. за період з 26.03.2024 до 27.04.2026.
Стосовно вказаних позовних вимог суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За приписами ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010 р.).
Здійснюючи перевірку нарахованих до стягнення із відповідача інфляційних втрат та 3% річних, суд погоджується із запереченнями та доводами відповідача щодо моменту фактичного виконання рішення Господарського суду міста Києва від 30.07.2024 у справі №910/3819/24.
Як убачається з матеріалів справи, на виконання рішення у справі №910/3819/24 у межах зведеного виконавчого провадження № 74403832, до якого було приєднано виконавче провадження № 76269979, АТ «НАЕК «Енергоатом» 04.12.2025 перерахувало на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби грошові кошти в розмірі 173 923 001,39 грн, з яких відповідно до розрахунку розподілу стягнутих з боржника сум від 13.01.2026 на погашення заборгованості за виконавчим провадженням № 76269979 було віднесено 207 826,46 грн, у тому числі частину основного боргу.
Крім того, з метою остаточного погашення заборгованості за зведеним виконавчим провадженням № 74403832 АТ «НАЕК «Енергоатом» 27.01.2026 перерахувало на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби грошові кошти в розмірі 169 211 251,20 грн, з яких на виконання рішення у справі № 910/3819/24 було розподілено 180 616,95 грн, у тому числі 127 693,54 грн залишку основного боргу.
Таким чином, загальна сума коштів, яка підлягала перерахуванню позивачу на виконання рішення суду у справі №910/3819/24, у розмірі 388 443,41 грн надійшла на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби 04.12.2025 та 27.01.2026. При цьому подальше перерахування цих коштів органом державної виконавчої служби безпосередньо на рахунок стягувача відбулося 26.01.2026 та 02.02.2026 відповідно.
За змістом статті 1071 Цивільного кодексу України, пункту 73 частини першої статті 1, пункту 1 статті 49 Закону України «Про платіжні послуги» та положень Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 22.07.2022 № 163, законодавством передбачено можливість примусового списання коштів з рахунку платника на підставі виконавчого документа, а платіжна операція вважається завершеною з моменту зарахування її суми на рахунок отримувача.
У спірних правовідносинах орган державної виконавчої служби, здійснюючи примусове виконання судового рішення, діє в інтересах стягувача та забезпечує одержання ним присуджених коштів. Надходження коштів від боржника на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби свідчить про їх фактичне вилучення у боржника в порядку примусового виконання та набуття ними статусу коштів, призначених для подальшого перерахування стягувачу.
Відтак, саме по собі те, що перерахування коштів з депозитного рахунку органу державної виконавчої служби на рахунок стягувача відбулося пізніше, не свідчить про невиконання боржником судового рішення у відповідний період.
Такий підхід узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 31.07.2019 у справі № 910/3692/18, від 11.02.2020 у справі № 927/206/19, від 13.09.2023 у справі № 201/2485/17 та від 22.05.2024 у справі № 910/3600/22, відповідно до яких виконавець, хоча й діє від імені держави, здійснює свої повноваження саме в інтересах стягувача, а надходження коштів від боржника на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби є моментом фактичного виконання боржником судового рішення.
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 30.07.2024 у справі № 910/3819/24 у частині стягнення з АТ «НАЕК «Енергоатом» на користь позивача 388 443,41 грн, у тому числі 335 520,00 грн основного боргу, було фактично виконано відповідачем шляхом перерахування відповідних коштів на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби: 04.12.2025 - 207 826,46 грн та 27.01.2026 - 180 616,95 грн.
При цьому подальше перерахування зазначених коштів органом державної виконавчої служби безпосередньо на рахунок позивача не змінює моменту виконання відповідачем покладеного на нього судовим рішенням обов`язку, оскільки після надходження коштів на депозитний рахунок ВДВС відповідач втратив можливість розпоряджатися ними, а їх подальший рух залежав від дій органу державної виконавчої служби.
Таким чином, з урахуванням встановленого судом моменту фактичного виконання відповідачем рішення Господарського суду міста Києва від 30.07.2024 у справі № 910/3819/24, нарахування інфляційних втрат та 3 % річних підлягає здійсненню з урахуванням дат надходження відповідних сум на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби.
Перевіривши наведений відповідачем у відзиві на позов контррозрахунок інфляційних втрат та 3 % річних, суд встановив, що він відповідає встановленим у справі обставинам щодо розміру та строків виконання грошового зобов`язання, а також здійснений з урахуванням фактичного погашення заборгованості.
Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 69 698,80 грн. - інфляційних витрат та 18 797,03 грн. - 3% річних, а позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню частково.
Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає таке.
Позивач просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 11000,00 грн.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ст. 126 ГПК України).
Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. 
У даному випадку на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу у сумі 11 000,00 грн. заявник надав копії: свідоцтва про право заняття адвокатською діяльністю, виданого адвокату Горбачову О. О. (№ 10644/10 від 20.06.2022); договору про надання правничої допомоги від 27.04.2026, укладеного між ТОВ "Технофорс" та адвокатом АБ "Горбачов ЛО", у якому сторони погодили розмір гонорару у сумі 11 000,00 грн., ордеру на надання правничої допомоги серія АІ № 2190698 від 01.05.2026, виданого адвокату Горбачову О. О., розрахунку витрат на правничу допомогу, рахунку-фактури № 27/04-26-1 від 27.04.2026, платіжної інструкції № 446 від 29.04.2026.
Дослідивши зазначені докази, суд вважає їх достатніми для підтвердження факту понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
У той же час, при визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерію розумності розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Так, відповідно до ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Для встановлення розумного розміру наданих послуг адвоката слід надати належну правову оцінку договору у сукупності з іншими доказами, складністю справи та виконання адвокатом робіт (наданих послуг), витраченим часом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та виконання робіт, ціною позову та (або) значення справи.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
У даному випадку з урахуванням викладеного, суд зважає на категорію розглянутої справи, яка є простою та не містить складного предмету доказування; підставою позову є несвоєчасна оплата товару; ціна позову не перевищує 100 прожиткових мінімумів; підготовка такого позову не зайняла великого обсягу часу та знань у кваліфікованого юриста; розгляд справи відбувся у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, в ході якого суд не проводив додаткові процесуальні дії. Також суд приймає до уваги заперечення відповідача, у яких останній просив зменшити суму правничої допомоги з огляду на її завищений розмір.
Відповідно до позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 08.02.2022 у справі №910/20792/20, при визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатом таких витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує і Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" також зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Отже, з метою дотримання критерію розумності, співмірності між обсягом роботи, проведеної адвокатом та заявленими витратами, здійсненими на оплату адвокатських послуг, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд вважає за доцільне встановити розмір судових витрат ТОВ "Технофорс" на професійну правничу допомогу в сумі 7 000,00 грн.
З огляду на наведене, згідно із приписів ст. 129 ГПК України, витрати на правову допомогу у сумі 7000,00 грн. підлягають стягненню з відповідача.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Доводи, на які посилався відповідач у відзиві залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги, як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду щодо часткового задоволення позовних вимог.
Приймаючи рішення, суд зобов`язаний керуватись наданими сторонами доказами.
Позивач належним чином довів порушення його прав зі сторони відповідача.
Обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, належним чином доведені і відповідачем не спростовані, а тому позовні вимоги позивача до останнього підлягають задоволенню частково.
Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:
1. Позовні вимоги задовольнити частково. 
2. Стягнути з Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "ЕНЕРГОАТОМ" (вул. Назарівська, 3, м. Київ, 01032; код ЄДРПОУ 24584661) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОФОРС" (вул. Михайла Грушевського, 28/2, Н/П №43, м. Київ, 01021; код ЄДРПОУ 36560388) 19 296,00 грн. - заборгованості, 69698,80 грн. - інфляційних витрат та 18 797,03 грн. - 3% річних, 7 000,00 грн. - витрат на правову допомогу та 2464,24 грн. - судового збору.
3. В іншій частині позову - відмовити.
4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.
Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України.

Суддя М.О. Лиськов