КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня2026 року м. Київ

Унікальний номер справи № 755/8233/26
Апеляційне провадження № 22-ц/824/13564/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б., 
суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В., 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 29 травня 2026 року, постановлену під головуванням судді Галаган В.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення способу участі у вихованні дитини та встановлення порядку спілкування, -

в с т а н о в и в :

У травні 2026 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визначити спосіб участі батька, ОСОБА_1 , у вихованні малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом встановлення порядку спілкування батька з дитиною.
Встановити регулярний порядок дистанційного спілкування батька з дитиною шляхом відео зв`язку два рази на тиждень - вівторок та п`ятниця у проміжку часу з 18:00 до 20:00 за київським часом тривалістю не менше 45 хвилин кожного разу, через засіб відео зв`язку у месенджері Viber або WhatsApp.
Зобов`язати відповідача не чинити перешкод у спілкуванні батька з дитиною, у тому числі не блокувати засоби зв`язку, не перешкоджати використанню мессенджерів та забезпечувати технічну можливість здійснення відео зв`язку у визначений судом час.
Зобов`язати відповідача повідомляти позивача про зміну номерів телефону, акаунтів у месенджерах або інших засобів зв`язку, необхідних для спілкування з дитиною.
Зобов`язати відповідача повідомити позивачеві актуальну інформацію про фактичне місце проживання або перебування дитини, протягом 10 календарних днів з дня набрання рішенням законної сили, а саме: країну та населений пункт фактичного перебування дитини; актуальну адресу проживання дитини; назву та адресу навчального закладу, який відвідує дитина; основну інформацію про стан здоров`я дитини та медичний заклад, у якому дитина перебуває на обліку або отримує медичну допомогу.
Встановити порядок особистих зустрічей батька з дитиною у разі її перебування на території України: щонайменше чотири рази на місяць, у суботу або неділю, з 10:00 до 19:00, із забезпеченням відповідачем присутності дитини у визначений час.
Встановити, що у разі перебування у країні фактичного проживання або перебування дитини за межами України, батько має право на особисті зустрічі з дитиною не менше чотирьох разів протягом кожного місяця такого перебування, тривалістю не менше чотирьох годин кожна зустріч.
Встановити право батька на спільне проведення часу з дитиною під час шкільних канікул: до 14 календарних днів під час літніх канікул та до 4 календарних днів під час зимових канікул.
Зобов`язати відповідача повідомляти позивача про будь-яку зміну країни фактичного перебування дитини не пізніш як за 30 календарних днів до такого переміщення, якщо така зміна впливає на можливість реалізації встановленого судом порядку спілкування (а.с. 1-5).
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 29 травня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення способу участі у вихованні дитини та встановлення порядку спілкування - повернуто позивачу. Роз`яснено позивачу, що у відповідності до ч. 7ст. 185 ЦПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви (а.с. 10-12).
Не погодившись з ухвалою районного суду, 08 червня 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с. 17-21).
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, передчасною, такою, що постановлена з неправильним застосуванням норм процесуального права, без належної оцінки письмових доказів, доданих до позовної заяви, та без урахування фактичної неможливості ефективного проходження процедури, на яку посилався суд.
Апелянт є батьком малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України. Позов ним було подано з метою визначення способу його участі у вихованні дитини, встановлення регулярного порядку спілкування з дитиною та усунення перешкод у такому спілкуванні.
Вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував пункт 73 Порядку № 866 як безумовну підставу для повернення позову. Пункт 73 Порядку № 866 передбачає звернення одного з батьків до служби у справах дітей саме за місцем проживання дитини. У даній справі фактичне місце проживання/перебування дитини батьку не відоме. Відповідач не повідомляє позивачу фактичну адресу проживання дитини. З наявних відповідей органів опіки вбачається, що дитина може перебувати за межами України, ймовірно на території Федеративної Республіки Німеччина, однак точне місце проживання дитини відповідачем не повідомляється.
Відзив на апеляційну скаргу від відповідача до суду не надходив. 
Суд апеляційної інстанції забезпечив право відповідачки подати відзив (заперечення) на апеляційну скаргу, направивши відповідне поштове повідомлення разом з копією апеляційної скарги та ухвали суду про відкриття апеляційного провадження від 09 липня 2026 року, які отримані відповідачкою ОСОБА_2 24 липня 2026 року, про що є відмітки працівників пошти про вручення особисто адресату поштових відправлень (а.с. 48-54).
Таким чином, суд апеляційної інстанції вжив усіх можливих заходів щодо повідомлення сторін по справі про розгляд справи апеляційним судом.
У справі «Гарячий проти України» (заява № 43925/18) ЄСПЛ вказав, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи. Органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за не надіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник, не отримав кореспонденцію, надіслану йому апеляційним судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви про те, що були порушені його права, передбачені пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідноз ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вказане, розгляд справи здійснюється без виклику сторін у порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали позовної заяви, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Повернувши позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення порядку побачення із дитиною, встановлення способу участі у вихованні дитини, позивачем не здійснено заходів обов`язкового досудового урегулювання спору шляхом звернення до служби у справах дітей за місцем проживання дитини для розв`язання спору та можливості його урегулювання з урахуванням прав та законних інтересів дітей, відповідно до обов`язкової процедури урегулювання таких спірних правовідносин,встановленої Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дітей, - що є обов`язковою умовою.
З огляду на вищевстановлені обставини щодо звернення позивача з позовом до суду про встановлення порядку та способу участі у вихованні та спілкуванні з дітьми без вжиття заходів досудового урегулювання спору, які є обов`язковими, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність обставин, процесуальним наслідком яких є повернення заяви позивачу.

Колегія суддів не погодилася з таким висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Відповідно до пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження судового рішення, оскільки це є порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція), на справедливий судовий розгляд, до якого також відноситься і право на апеляційне оскарження.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у статті 6 Конвенції, згідно з якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Delcourt v. Belgium» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Hoffmannv. Germany» від 11 жовтня 2001 року).
ЄСПЛ, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить зазначену статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, що надаються сторонам у цивільних справах, а й захищає, у першу чергу, те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору (частина четверта статті 124 Конституції України).
Сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом(частина перша статті 16 ЦПК України).
Позовна заява повинна містити відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору (пункт 6 частини другої статті 175 ЦПК України).
Заява повертається особі, яка її подала, у разі якщо до неї не додано доказів вжиття заходів досудового врегулювання спору у випадку,коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом(пункті 7 частини четвертої статті 185 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї.
Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.
Частиною 1 ст. 159 СК України передбачено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.
Аналіз викладеного свідчить про те, що Конституція України передбачає можливість встановити в законі обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.
Законодавець визначив в процесуальному законі таку вимогу до позовної заяви, як необхідність зазначення в ній про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, незалежно від того чи мають вони обов`язковий характер.
Разом з тим підставою для повернення позовної заяви є ненадання доказів вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі є обов`язковими згідно із законом.
На рівні закону законодавець не визначив обов`язкового досудового порядку усунення перешкод та визначення порядку участі одного з батьків у вихованні та спілкуванні з дітьми.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивач в порушення п. 6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України не зазначив в позовній заяві чи звертався він до служби у справах дітей за місцем проживання дитини для розв`язання спору та можливості його урегулювання з урахуванням прав та законних інтересів дітей, відповідно до обов`язкової процедури урегулювання таких спірних правовідносин, встановленої Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дітей, - що є обов`язковою умовою.
Проте, суд першої інстанції не звернув увагу, що підставою для повернення позовної заяви є не надання доказів вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі є обов`язковими згідно із законом.
Оскільки чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язкового досудового врегулювання спору з приводу усунення перешкод та визначення порядку участі одного з батьків у вихованні та спілкуванні з дітьми, суд першої інстанції зробив помилковий висновок про повернення позову на підставі пункту 7 частини четвертої статті 185 ЦПК України.
До схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 11 жовтня 2023 року у справі № 367/2005/23 (провадження № 61-12061св23).
Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 170/129/21 (провадження № 14-97цс22).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 зазначила, що справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain» (Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії) від 28 жовтня 1998 року).
З огляду на викладене є підстави вважати, що відповідно до статті 55 Конституції України та пункту 1 статті 6 Конвенції право позивача на доступ до суду та справедливий судовий розгляд є порушеним.
Аналізуючи вимоги процесуального права, колегія суддів вважає, що підстави для повернення позовної заяви були відсутні, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про повернення заявнику позовної заяви з підстав, передбачених ст. 185 ЦПК України.
Згідно зі ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 29 травня 2026 року підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 379, 381-382, 384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити. 
Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 29 травня 2026 року - скасувати.
Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення способу участі у вихованні дитини та встановлення порядку спілкування - направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили негайно з моменту ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов