Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09.07.2026  	Справа №607/4280/26 Провадження №2/607/3595/2026	

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді Стельмащука П.Я., за участю секретаря судового засідання Лазоренко Ю.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, 

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з позовом до відповідачів Тернопільської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, у якому просить стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1278636,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 18.12.2017 Тернопільська обласна прокуратура внесла відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні №42017210000000303 стосовно ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. 19.12.2017 прокурор Тернопільської обласної прокуратури виніс постанову про доручення проведення досудового розслідування вказаного кримінального правопорушення СУ ГУНП в Тернопільській області. 30.01.2018 ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.02.2025 у справі №607/8415/18 ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України та виправдано його за недоведеністю того, що в його діянні є склад даного кримінального правопорушення. Вирок не оскаржувався та набрав законної сили.
Внаслідок незаконного кримінального переслідування позивач зазнав тяжких душевних і психічних страждань, його гідність було принижено, відбулися вимушені зміни у повсякденному житті і стосунках між родичами, друзями, знайомими, колегами, а також знизився престиж та ділова репутація. Більше семи років знайомі, друзі, сусіди та ділові партнери знали, що позивач є обвинуваченим у кримінальному провадженні, ставились до нього як до особи, яка перебуває під судом. Моральні страждання також полягали у вимушеній необхідності виділити час та зусилля для відновлення попереднього стану, що суттєво порушило його життєві ритми та зв`язки, ділову репутацію, звернення до послуг професійних адвокатів, постійні засідання судів, тощо.
Враховуючи строк перебування позивача під слідством та судом 84 місяці, а саме з дати внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань до вироку Тернопільського міськрайонного суду, мінімальний розмір моральної шкоди, за підрахунками позивача, становить 478636,00 грн, який позивач розрахував виходячи з розміру одної мінімальної заплати, встановленого статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України» на кожен з років з 2018 року по 2025 рік.
Також, враховуючи тяжкість моральних страждань, які позивач зазнав під час перебування під слідством та судом, окрім вищевказаної суми, позивач також просить стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 800000,00 грн. Зокрема, посилається на те, що слідчий не дозвіл позивачу на виїзд за межі міста з метою зустрічі з лідером політичної партії (фракції у Парламенті), членом якої був також позивач.
Ухвалою судді від 03.03.2026 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
У відзиві на позов представник відповідача Державної казначейської служби України Вуїв С.В. просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Зазначила, що казначейство не є належним відповідачем у справі, оскільки згідно із своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не має фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними відповідачем є держава, яка повинна брати участь через відповідні органи державної влади, у даному випадку ГУНП в Тернопільській області та Тернопільська обласна прокуратура. Крім того, вважає, що розмір моральної шкоди є завищеним, а в основу розрахунку слід покласти саме розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується, як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду на рівні 1600,00 грн, передбаченому Законом України «Про Державний бюджет України».
У відзиві на позов керівник відповідача Тернопільської обласної прокуратури заперечує щодо задоволення позовних вимог з огляду на те, що прокуратура та казначейство не є належними відповідачами у справі щодо заявлених позивачем вимог, оскільки шкода завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю прокурора відшкодовується державою незалежно від вини за рахунок коштів державного бюджету. Загалом, формулювання позовної вимоги суперечить правовим позиціям Верховного Суду. Крім того, позивачем не наведено належного обґрунтування спричинення моральної шкоди, не розкрито зміст заподіяної шкоди, не вказано та не надано жодного доказу на підтвердження цього. Також вважає, що розрахунок моральної шкоди здійснений позивачем не правильно, так як особа вважається такою, що перебуває під слідством і судом з моменту повідомлення про підозру, а не з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а також при розрахунку моральної шкоди слід було враховувати розрахункову величину для обчислення виплат за рішенням суду, визначену Законом України «Про Державний бюджет України» у розмірі 1600,00 грн.
У відповідях на відзиви відповідачів представник позивача Різник Г.А. позов підтримала та просила задовольнити у повному обсязі, так як правова позиція відповідачів не спростовує обґрунтованості позовних вимог. Зазначає, що відповідно до покладених на нього завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Отже, відповідачем у справі є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Таким чином, відповідачем у справі є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідні органи державної влади. У даному випадку такими органами є Тернопільська обласна прокуратура, як орган діями якого завдано шкоду позивачу, та Державна казначейська служба України, як орган, що забезпечує виконання рішення суду шляхом списання коштів з Державного бюджету України. Також право позивача на відшкодування шкоди прямо передбачене законом і не потребує додаткового доведення, оскільки факт постановлення виправдувального вироку є достатньою та безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди незалежно від вини посадових осіб органів державної влади. Крім того, заявлена позивачем сума є щонайменше гарантованим законом мінімумом та не може бути зменшена судом. З урахуванням тривалості кримінального переслідування, його наслідків для життя позивача та обсягу моральних страждань, заявлений розмір відшкодування є обґрунтованим та справедливим.
Ухвалою суду від 21.05.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні 30.06.2026 представник позивача Різник Г.А. позов підтримала та просила задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві та відповідях на відзиви.
В судовому засіданні 30.06.2026 прокурор Тернопільської обласної прокуратури Марцун А.А. щодо задоволення позову заперечила з підстав, наведених у відзиві.
В судовому засіданні 30.06.2026 представник Державної казначейської служби України Вуїв С.В. щодо задоволення позову заперечила з підстав, наведених у відзиві.
Ухвалення та проголошення судового рішення відкладено до 10:00 год. 09.07.2026.
Дослідивши наявні у справі докази, суд встановив такі обставини.
18.12.2017 внесено відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження 42017210000000303, правова кваліфікація: ст.27 ч.5, ст.368 ч.3 КК України, фабула: посадова особа органу державної влади Тернопільської області, що займає відповідальне становище, спільно з іншою посадовою особою вказаного органу державної влади вимагають неправомірну вигоду в сумі 2000 доларів США від громадянина за прийняття рішення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду.
Постановою прокурора Тернопільської обласної прокуратури Т.Зварич від 19.12.2017 проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №42017210000000303 від 18.12.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, доручено СУ ГУНП в Тернопільської області.
30.01.2018 прокурор Тернопільської області Перч В.О., в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42017210000000303 від 18.12.2017, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, склав повідомлення про підозру ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, а саме: в одержанні службовою особою, яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду будь-якої дії з використанням наданої їй влади, поєднане із вимаганням.
Відповідно до листа старшого слідчого в ОВС СУ ГУНП в Тернопільській області Шелінгович Л.В. від 09.02.2018, у відповідь на лист ОСОБА_1 щодо надання дозволу відлучитися з м. Тернополя до м. Шумськ, м. Кременець, м. Збараж у період з 08 год. 00 хв. до 22 год 00 хв. 11.02.2018 для того, щоб взяти участь у зустрічах з лідером фракції Радикальної Партії, було відмовлено. Відмова мотивована тим, що ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.02.2018 до ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді особистої поруки та покладено ряд обов`язків, серед яких не відлучатися із м. Тернополя без дозволу слідчого, прокурора, суду або слідчого судді. Необхідність відлучитися з м. Тернополя не пов`язана із відвідуванням медичного закладу, який розташований за межами м. Тернополя, а відсутність ОСОБА_1 під час зустрічі жодним чином не вплине негативно на його життя чи здоров`я.
Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.02.2025 у справі №607/8415/18, який набрав законної сили 20.03.2025, ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, та виправдано за недоведеністю того, що в його діянні є склад даного кримінального правопорушення.
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, а саме органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.
У частинах першій, другій та сьомій статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Відповідно до п. 2 ч. 2 статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.
Частина перша статті 1173 ЦК України передбачає, що шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону).
Статтею 3 Закону передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.
Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону).
Законом також встановлено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята й шоста статті 4 цього Закону).

Положення ЦК України застосовуються під час визначення підстав та розміру моральної шкоди, спричиненої потерпілій особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, та свідчать про обов`язкове встановлення під час відшкодування шкоди не тільки підстав для відшкодування, а й того, у чому саме полягала моральна шкода та виходячи з принципів розумності та справедливості під час визначення її розміру.
Відповідно до частин першої, другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно з частиною третьою статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і під час її визначення враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22)).
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).
Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має навести у рішенні відповідні мотиви (постанова Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 709/1173/17).
При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Згідно з ч. 2, 3 статті 13 Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Отже, у Законі передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.
Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому, визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може визначити й більший розмір відшкодування.
Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 05 березня 2025 року у справі №166/789/24, провадження № 61-14883св24,від 25 вересня 2024 року у справі № 761/22531/23, провадження № 61-7724св24, від 08 жовтня 2024 року у справі № 333/2527/22, провадження № 61-7696св24, від 21 жовтня 2024 року у справі № 490/7139/23, провадження № 61-8406св24, від 15 листопада 2024 року у справі № 336/2137/23, провадження № 61-9291св24, від 19 грудня 2024 року у справі № 488/2561/21, провадження № 61-8267св24.
З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.
Вказане узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, яка зазначила що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Подібний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19, від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19, від 27 липня 2023 року у справі № 568/499/16.
У постанові від 15 квітня 2026 року у справі № 607/10707/24 Верховний Суд погодився з підходом, за яким період перебування особи під слідством і судом обчислюється від повідомлення про підозру до остаточного залишення виправдувального вироку без змін апеляційним судом.
У даній справі позивач (згідно із його розрахунком, наведеним у позовній заяві) просить стягнути завдану йому моральну шкоду в розмірі 1278636 грн (478636,00 + 800000,00) за період з 01.01.2018 по 01.02.2025, у тому числі враховуючи установлений Законами України «Про Державний бюджет України» на відповідні роки (з 2018 по 2025) розмір мінімальної заробітної плати.
Суд частково не погоджується з доводами сторони позивача щодо періоду перебування позивача під слідством і судом та визначенням розміру мінімальної заробітної плати, який слід застосувати для розрахунку моральної шкоди. 
Судом встановлено, що позивач перебував під слідством і судом 85 місяців 22 дні (з 30.01.2018 - повідомлення про підозру по 20.03.2025 - набрання виправдувальним вироком суду законної сили).
За початок цього періоду належить брати саме день повідомлення позивача про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, так як саме з цього дня, і саме щодо позивача розпочались відповідні дії кримінально-правового характеру, передбачені КПК України. На це ж вказує Верховний Суд (постанова від 15 квітня 2026 року у справі № 607/10707/24).
Отже, суд виходить з того, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивачу заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої він набув у зв`язку з постановленням виправдувального вироку суду, у зв`язку з недоведеністю вчинення ним злочину, інкримінованого органом досудового розслідування.
Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2026 рік» з 01 січня 2026 року мінімальна заробітна плата складає - у місячному розмірі: 8647 гривень.
З урахуванням вищевикладеного, суд, ураховуючи обсяг заподіяної шкоди, ступінь, глибину та характер душевних страждань позивача, тривалість перебування позивача під слідством і судом, принципи поміркованості, розумності і справедливості, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову та стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 741336,00 грн (734995 грн (8647 грн х 85 місяців) + 6341 грн за 22 дні (8647 / 30 х 22)), яка визначена з урахуванням мінімальної заробітної плати 8647,00 грн, встановленої законодавством на час розгляду справи судом.
Враховуючи, що ціна позову у даній справі 1278636,00 грн, суд, не зважаючи на помилки позивача при розрахунку розміру моральної шкоди, здійснив власні вищенаведені розрахунки моральної шкоди, розмір якої визначений в сумі 740183,20 грн, яка не перевищує ціни позову, а тому суд не вийшов за межі позовних вимог.
Вказана сума є обґрунтованою компенсацією (справедливою сатисфакцією) позивачу за душевні страждання, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього, внаслідок якої було порушено його нормальні життєві зв`язки, як особи яка має сім`ю, інші соціальні та ділові зв`язки, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та відновлення ділової репутації.
Необхідність стягнення моральної шкоди у більшому розмірі позивачем не доведено. Зокрема, відмова слідчого надати дозвіл покинути місто Тернопіль на певний час, сама по собі, цієї обставини не доводить, так як заборона покидати місто Тернопіль пов`язана не із цим листом, а з попередньо застосованим судом запобіжним заходом. А наявність певних обмежень, які були наслідком запобіжного заходу, на переконання суду компенсується позивачу вище встановленим розміром моральної шкоди. Жодних інших доказів, які б доводили необхідність компенсації моральної шкоди в заявленому позивачем розмірі в матеріалах справи немає.
Тому, у задоволенні решти вимог про стягнення моральної шкоди належить відмовити.
Посилання представника прокуратури на те, що позивач не довів завдання йому моральної шкоди є необґрунтованими, оскільки сам по собі факт постановлення виправдувального вироку є доказом незаконності дій органів досудового розслідування, які додатково не підлягають у судовому порядку визнанню незаконними, та завдання особі моральної шкоди (висновок Великої Палати Верховного Суду у постановах від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 та від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17).
Крім того, суд відхиляє аргументи відповідачів про те, що при обчисленні компенсації моральної шкоди необхідно керуватись розміром мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600,00 грн, виходячи з того, що Верховний Суд неодноразово у своїх постановах надавав тлумачення ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та висловлював правові позиції щодо порядку визначення розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду (див постанови Верховного Суду від 02 грудня 2015 року у справі №6-2203цс15, 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц, 18 жовтня 2023 року у справі №705/4489/20, 21 жовтня 2024 року у справі № 490/7139/23).
Зокрема, Верховний Суд вказав про те, що Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах.
Зміни до статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» законодавцем не вносилися і його норми не передбачають визначення розміру відшкодування із розрахункової величини, визначеної будь-яким іншим законом, зокрема Законом України «Про Державний бюджет України».
Також, відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є в розумінні статей 56, 62 Конституції України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», статей 1167, 1176 ЦК України «виплатою», а відтак, підстави для застосування положень частини другої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» відсутні.
Щодо належних відповідачів у справі слід зазначити таке.
Відповідно до ст. 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, провадження № 14-515цс19, зазначила, що з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.
В пункті 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) зроблено висновок про те, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. У справах про відшкодування шкоди державою, остання бере участь як відповідач через той орган, діями якого заподіяно шкоду.
Отже, відповідачем у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, яким заподіяно шкоду. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).
У пункті 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) зазначено, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких справах ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.
Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).
До подібних правових висновків за аналогічних фактичних обставин дійшов Верховний Суд у постанові від 02 вересня 2020 року у справі № 177/63/19 (провадження № 61-1205св20).
Тобто, Державна казначейська служба України є органом, який здійснює тільки списання коштів з Державного бюджету України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/19 (провадження №12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є Держава Україна як учасник цивільних відносин (ч.2 ст. 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. 
Частиною 2 ст. 5 ЦПК України визначено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Враховуючи вищенаведене та зміст позовних вимог, суд вважає, що в даному випадку ефективним способом захисту буде стягнення моральної шкоди з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України, а не стягнення з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом їх списання з Єдиного казначейського рахунку, як про це просить позивач.
Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 263, 265, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд 
У Х В А Л И В:
Позов задовольнити частково.
Стягнути з Держави Україна, за рахунок коштів Державного бюджету України, на користь ОСОБА_1 741336,00 грн відшкодування моральної шкоди.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач: Тернопільська обласна прокуратура, місцезнаходження: вул. Листопадова, 4, м. Тернопіль, ідентифікаційний код юридичної особи 02910098.
Відповідач: Державна казначейська служба України, місцезнаходження: вул. Бастіонна, 6, м. Київ, ідентифікаційний код юридичної особи 37567646.

Рішення складено та підписано 09.07.2026.

Головуючий суддя	П. Я. Стельмащук