ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2026 року 
м. Київ

справа № 380/1005/24
адміністративне провадження № К/990/7445/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):
cудді-доповідача - Радишевської О.Р.,
суддів - Загороднюка А.Г., Мельник-Томенко Ж.М.,
розглянув як суд касаційної інстанції у порядку письмового провадження адміністративну справу № 380/1005/24,
за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, провадження в якій відкрито,
за касаційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30.09.2024, ухвалене суддею Кедик М.В., та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.01.2026, ухвалену у складі: судді-доповідача Носа С.П., суддів Гуляка В.В., Ільчишин Н.В.,
УСТАНОВИВ:
І. Суть спору
1.  ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) з вимогами:
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплатити ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 24.03.2023 по 23.09.2023 (включно);
- стягнути із ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 24.03.2023 по 23.09.2023 (включно) у розмірі 157 205 грн 92 коп.
2. На обґрунтування позову позивач зазначив, що відповідач при звільненні з військової служби не виплатив йому грошового забезпечення у повному обсязі, що є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), та стягнення з нього середнього заробітку за увесь час затримки розрахунку.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
3. Наказом ІНФОРМАЦІЯ_2 від 23.03.2023 № 298-ос ОСОБА_1 , - майстер-сержант, інспектор прикордонної служби 2 категорії - оператор групи повітряної розвідки відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип В) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (тип Б), звільнений та виключений із списків особового складу та всіх видів забезпечення з 23.03.2023.
4. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15.09.2023 у справі № 380/14626/23 задоволено позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_5 :
- визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_5 (військової частини НОМЕР_2 ), які полягають у застосуванні у період з червня 2022 року по березень 2023 року розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01.01.2018, під час нарахування ОСОБА_1 грошового забезпечення, допомоги на оздоровлення, вихідної допомоги при звільненні, компенсації за невикористану щорічну відпустку, компенсації за додаткову відпустку, згідно з пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни гарантії їх соціального захисту», надбавок та доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби та звільненням із неї; 
- зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_6 (військову частину НОМЕР_2 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 за період із червня 2022 року по березень 2023 року грошового забезпечення, допомоги на оздоровлення, вихідної допомоги при звільненні, компенсації за невикористану щорічну відпустку, компенсації за додаткову відпустку, згідно з пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни гарантії їх соціального захисту», надбавок та доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби та звільненням із неї, із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01.01.2022 та 01.01.2023 відповідно, з урахуванням раніше виплачених сум.
5. На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.09.2023 відповідач 20.12.2023 виплатив позивачеві грошове забезпечення в розмірі 109 557,49 грн.
6. Посилаючись на те, що відповідач протиправно не виплатив йому в день звільнення всіх сум, на які він мав право, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за увесь період затримки.
ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
7. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30.09.2024, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.01.2026, позов задоволено частково:
8. визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.03.2023 по 23.09.2023;
9. стягнуто із ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 24.03.2023 по 23.09.2023 у сумі 157 207,76 грн.
10. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
11. Частково задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій зазначили, що після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати (грошового забезпечення) роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
12. Суди попередніх інстанцій з`ясували, що позивач звільнився зі служби 23.03.2023, водночас остаточний розрахунок з ним відповідач провів 20.12.2023, виплативши йому частину грошового забезпечення, допомоги на оздоровлення, вихідної допомоги при звільненні, компенсації за невикористану щорічну відпустку, компенсації за додаткову відпустку в розмірі 109 557,49 грн у порядку виконання судового рішення про стягнення цих сум.
13. Визначаючи розмір компенсації за несвоєчасний розрахунок, суди попередніх інстанцій урахували, що 19.07.2022 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-IX, яким статтю 117 КЗпП України було змінено й встановлено, що компенсація за несвоєчасний розрахунок виплачується за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
14. З урахуванням викладеного суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що період, за який підлягає стягненню середнє грошове забезпечення у зв`язку із затримкою розрахунку, є період з 24.03.2023 по 23.09.2023, а розмір компенсації становить 157 207,76 грн (854,39 грн х 184 календарних днів).
15. Суди попередніх інстанцій також відхилили зауваження відповідача щодо необхідності зменшення суми компенсації з урахуванням принципів справедливості та пропорційності, зміст яких, для цілей застосування статті 117 КЗпП України, було розкрито в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.
16. Як зазначили суди попередніх інстанцій, указані висновки Великої Палати Верховного Суду щодо пропорційного зменшення суми компенсації за несвоєчасний розрахунок були сформульовані щодо положень статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-IX, і не передбачала обмеження виплати шістьма місяцями.
17. Посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 15.02.2024 у справі № 420/11416/23, суди попередніх інстанцій зазначили, що із прийняттям Закону №2352-IX законодавець, обмеживши строк нарахування шістьма місяцями, фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, а отже, застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, до правовідносин, що регулюються новою редакцією статті 117 КЗпП України, неможливо.
IV. Провадження в суді касаційної інстанції
18. 18.02.2026 до Суду від відповідача надійшла касаційна скарга, у якій скаржник просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалите нове судове рішення, яким зменшити суму стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та / або відмовити в задоволенні позовної заяви повністю.
19. Ухвалою Верховного Суду від 10.03.2026 відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою з підстав, передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
20. За доводами скаржника, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, суди попередніх інстанцій застосували статтю 117 КЗпП України без урахування висновків щодо її застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц та від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23.
21. Так, скаржник доводить, що висновки судів попередніх інстанцій про неможливість застосування механізму зменшення середнього заробітку, що виплачується відповідно до статті 117 КЗпП України, у випадку непропорційності його розміру із сумою, що була несвоєчасно виплачена, суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду, яка у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 зазначила, що шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.
22. Позивач правом подати відзив на касаційну скаргу не скористався.
23. За наслідками автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: судді-доповідача Желєзного І.В., суддів Мацедонської В.Е., Білак М.В.
24. У зв`язку з ухваленням Вищою радою правосуддя рішення від 29.05.2026 №1056/0/15-26 розпорядженням в.о. заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду - призначено повторний автоматизований розподіл справи.
25. За наслідками автоматизованого розподілу касаційна скарга була передана на розгляд колегії суддів у складі: судді-доповідача Радишевської О.Р., суддів Загороднюка А.Г., Мельник-Томенко Ж.М.
V. Джерела права 
26. Статтею 47 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) визначено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
27. За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
28. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
29. За змістом статті 117 КЗпП України, у редакції до внесення до неї змін Законом № 2352-IX, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
30. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
31. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, статтю 117 КЗпП України викладено в такій редакції:
32. «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
33. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
34. Абзацом 3 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі -Порядок №100) передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
35. Відповідно до пункту 3 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.
36. Згідно з пунктом 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
VI. Позиція Верховного Суду
37. Спірні правовідносини у цій справі виникли з приводу права позивача на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а касаційна скарга стосується окремих питань визначення його розміру, а саме необхідності застосування механізму зменшення суми компенсації з урахуванням критеріїв, сформульованих Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.
38. Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що з 19.07.2022 порядок компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні регулюється новою редакцією статті 117 КЗпП України, яка на законодавчому рівні усунула умови, що сприяли непропорційному нарахуванню компенсації за несвоєчасний розрахунок, у зв`язку з чим висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.09.2019 у справі №761/9584/15-ц, стосовно застосування статті 117 КЗпП України у попередній редакції, до спірних правовідносин не застосовується.
39. Водночас у касаційній скарзі скаржник наполягає на тому, що в постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 Велика Палата Верховного Суду відступила від подібного підходу, наголосивши на тому, що зміни, внесені до статті 117 КЗпП Законом №2352-ІХ, не змінили компенсаційного характеру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і, як наслідок, необхідності застосування до тлумачення статті 117 КЗпП України таких загальних принципів цивільно-правової відповідальності як розумності, справедливості та пропорційності.
40. Відповідаючи на доводи касаційної скарги, Суд зазначає, що законодавство про працю імперативно покладає на роботодавця обов`язок провести повний розрахунок із працівником у день його звільнення, виплативши всі належні йому суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо). Невиконання цього обов`язку є підставою для притягнення роботодавця до відповідальності, встановленої статтею 117 КЗпП України.
41. У постанові від 26.09.2019 у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок про те, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. 
У цьому аспекті Велика Палата Верховного Суду сформулювала змістові критерії, які суд має враховувати при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування (пункт 91 постанови), зокрема, розмір простроченої заборгованості; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості; імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
42. Законом № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022, статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції. Ключовою новелою стало те, що компенсація за несвоєчасний розрахунок тепер виплачується за період, що не може перевищувати шість місяців.
43. Вирішуючи питання застосування 117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-IX, зокрема в аспекті застосовності після 19.07.2022 правової позиції, що була викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.09.2019 у справі №761/9584/15-ц, Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову від 06.12.2024 у справі №440/6856/22, зазначив, що з набранням чинності Законом № 2352-IX, яким статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції, з 19.07.2022 стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV, втратила чинність. Отже, розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц, на статтю 117 КЗпП України в новій редакцій, яка регулює правовідносини, які виникли / тривають після 19.07.2022, є неможливим.
Верховний Суд також звернув увагу на те, що аналіз змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц дає підстави для висновку, що критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, які викладено у цій постанові, побудовані саме з урахуванням того, що стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV, не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні. Водночас із прийняттям Закону № 2352-IX законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативно-правовому рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності та недобросовісності.
44. Подібні за змістом висновки було викладено в постановах від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 15.02.2024 у справі № 420/11416/23, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22, якими керувалися суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення.
45. Водночас 08.10.2025 Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі №489/6074/23, у якій відступила від підходу, застосованого Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22. За висновками Великої Палати Верховного Суду, установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не варто тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення.
46. Законодавче рішення [стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX] усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин.
Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою [Верховного Суду у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц]. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.
47. З урахуванням викладеного Суд погоджується з аргументами касаційної скарги про те, що застосований судами попередніх інстанцій підхід до тлумачення статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX, суперечить висновками щодо застосування цієї норми, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2025 у справі №489/6074/23.
48. Унаслідок неправильно застосування судами попередніх інстанцій статті 117 КЗпП України суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про те, що розмір компенсації за несвоєчасний розрахунок після 19.07.2022 не підлягає зменшенню з урахуванням критеріїв, сформульованих у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц.
49. Повертаючись до обставин цієї справи, Суд зазначає, що днем звільнення позивача з військової служби є 23.03.2023. Остаточний розрахунок у зв`язку зі звільненням відповідач провів 20.12.2023.
50. Таким чином, суди попередніх інстанцій правильно встановили, що періодом, за який позивач має право на компенсацію, є період з 24.03.2023 (наступний після звільнення зі служби день) по 23.09.2023 (закінчення шестимісячного строку, передбаченого статтею 117 КЗпП України).
51. Як було зазначено Судом, ключовим рішенням, в якому було сформульовано загальні особливості обчислення середнього заробітку у зв`язку з несвоєчасним розрахунком, зокрема, випадки та критерії його зменшення, є постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц.
52. Пізніше Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 розвинув указані висновки з урахуванням специфіки відносин, що виникають під час проходження публічної служби.
53. Спираючись на критерії, сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.09.2019 у справі №761/9584/15-ц, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 визначив формулу, яку необхідно застосовувати для обчислення частки середнього заробітку, яка підлягає стягненню у випадку зменшення його розміру.
Так, у пунктах 58-60 постанови Верховний Суд зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
54. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку виплачується в розмірі, прямо пропорційному розміру невиплачених звільненому працівникові сум.
55. Таким чином, для цілей обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу судам необхідно встановити: (1) загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; (2) частку коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; (3) частку коштів, яку не було виплачено позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних при звільненні виплат; (4) розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, обчислений за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.
56. Установивши вказані обставини, суди мають присудити позивачеві такий відсоток суми середнього заробітку, який би відповідав (був прямо пропорційним) відсотку несвоєчасно виплаченої суми по відношенню до загальної суми, що належала йому при звільненні.
57. Унаслідок неправильного застосування норм матеріального права, суди попередніх інстанцій загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат не з`ясовували, у зв`язку з чим Суд позбавлений можливості на підставі обставин, установлених судами, самостійно обчислити відповідний коефіцієнт та визначити належну до виплати суму середнього грошового забезпечення з урахуванням механізму, сформульованого у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц та постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19.
58. Виходячи з меж касаційного перегляду, закріплених у статті 341 КАС України, відповідно до яких суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права й не може збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, Суд також позбавлений можливості з власної ініціативи встановити відповідні обставини шляхом збирання та/або оцінки доказів.
59. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1-3 частини четвертої статті 328 цього Кодексу.
60. Згідно з частиною четвертою статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
61. З урахуванням викладеного, Суд дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням вимог процесуального права, що є підставою для їхнього скасування з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
62. Під час нового розгляду справи необхідно взяти до уваги викладене в мотивувальній частині цієї постанови та установити наведені в ній обставини, які входять до предмету доказування і постановити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України.
VII. Судові витрати
63. Ураховуючи результат касаційного розгляду судові витрати не розподіляються.
64. Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
65. Касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.
66. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30.09.2024 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.01.2026 скасувати.
67. Справу №380/1005/24 направити на новий судовий розгляд до Львівського окружного адміністративного суду.
68. Судові витрати не розподіляються.
69. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач: О.Р. Радишевська

Судді: А.Г. Загороднюк

Ж.М. Мельник-Томенко