ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 липня 2026 року 
м. Київ
справа № 756/13877/20
провадження № 61-14172св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Литвиненко І. В.,
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Петрова Є. В., Пророка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Сол-Проперті», Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», 
розглянув в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 грудня 
2023 року під головуванням судді - Жука М. В. та постанову Київського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року у складі колегії суддів: Головачова Я. В., Нежури В. А., Невідомої Т. О. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Сол-Проперті», Товариство з обмеженою відповідальністю 
«Кей-Колект», про витребування майна з чужого володіння та визнання права власності на квартиру,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
1. У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив: 
- витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 квартиру 
АДРЕСА_1 ; 
- визнати за ним право власності на цю квартиру.
2. Позивач зазначає, що з 12 липня 2000 року він був власником спірної квартири.
3. 30 жовтня 2020 року з невідомих йому причин право власності на його квартиру було зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі правочину, вчиненого з ТОВ «Сол-Проперті», та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А. О., проте жодних правочинів з ТОВ «Сол-Проперті» або з ОСОБА_2 він ніколи не укладав, будь-яких довіреностей щодо квартири нікому і ніколи не видавав, будь-яких судових рішень щодо вказаної квартири судами не ухвалювалися, жодна стороння особа або працівники БТІ для виготовлення техпаспорту до квартири не заходили.
4. Посилаючись на те, що спірна квартира вибула з володіння позивача поза його волею й опинилася у володінні інших осіб без відповідної правової підстави, просив суд витребувати спірну квартиру та визнати за ним право власності на цю квартиру.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
5. Оболонський районний суд міста Києва рішенням від 14 грудня 2023 року у задоволенні позову відмовив.
6. Місцевий суд, відмовляючи у задоволенні позову, обґрунтовував своє рішення тим, що квартира позивача була передана ним в іпотеку на забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, укладеним 30 липня 2008 року з АКІБ «УкрСиббанк». 13 лютого 2012 року ПАТ «УкрСиббанк» відступило право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки на користь ТОВ «Кей-Колект». Останнє в порядку статті 35 Закону України «Про іпотеку» направило позивачу письмову вимогу про усунення порушення, а за наслідками її невиконання звернуло стягнення на предмет іпотеки на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку» шляхом його продажу ТОВ «Сол-Проперті». Зі свого боку, ТОВ «Сол-Проперті» продало спірну квартиру ОСОБА_2 , а тому відсутні підстави вважати, що майно вибуло поза волею позивача.
7. Станом на дату задоволення вимог іпотекодержателя у власності ОСОБА_1 перебувала інша житлова квартира, що є його основним місцем проживання, положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не застосовуються. Також суд критично поставився до посилання позивача на повідомлення ТОВ «Кей-Колект» від 25 листопада 2015 року щодо прощення боргу в сумі 142 981,83 доларів США, оскільки представник ТОВ «Кей-Колект» заперечив проти цього, зауваживши, що згідно зі статутом директор товариства не мав повноважень на вчинення такої дії.
8. Київський апеляційний суд постановою від 03 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 грудня 2023 року залишив без змін.
9. Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову, проте зазначив, що доводи в апеляційній скарзі щодо безпідставного застосування судом положень пункту 1 статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є частково обґрунтованими. Однак, ураховуючи відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог по суті спору, така неточність не може бути достатньою підставою для скасування правильного по суті судового рішення.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
10. У жовтні 2024 року ОСОБА_1 надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 грудня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
11. Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 924/678/18, від 25 листопада 
2019 року у справі № 727/6738/16-ц, від 18 січня 2023 року у справі № 947/15524/20, від 02 серпня 2023 року у справі № 308/8629/19; постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 554/14813/15-ц та постанові Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі № 6-2363цс16.
12. У поданій касаційній скарзі заявник зазначає, що судами не було взято до уваги пункти 5.2.1 та 5.2.2 договору іпотеки. Ними передбачено, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання можлива на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівля-продажу від імені іпотекодавця можливе на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.
13. Тому, враховуючи умови наведених пунктів, сторони погодили, що вчинення будь-яких дій щодо квартири є можливим лише на підставі окремого договору.
14. Однак, у порушення зазначених пунктів, спірна квартира була незаконно перереєстрована на ТОВ «Кей-Колект», а згодом - неодноразово та без відома власника перепродана протягом кількох днів задля штучного створення статусу добросовісного набувача.
15. Також заявник не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо посилання на пункт 1 частини першої статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки позивач не зазначав цю норму як підставу позову, а апеляційний суд, зі свого боку, не змінив мотивувальної частини судового рішення.
16. Безпідставним є неврахування судами повідомлення ТОВ «Кей-Колект» про прощення боргу позивача від 25 листопада 2015 року з мотивів того, що таке прощення нібито не належало до компетенції керівника згідно з пунктом 8.2.1 статуту. Однак такі висновки суперечать абзацу 2 частини третьої статті 92 ЦК України, а також правовим позиціям, викладеним у постанові Верховного Суду України 
від 30 листопада 2016 року у справі № 6-2363цс16 та постанові Верховного Суду 
від 29 січня 2020 року у справі № 924/678/18. Таким чином, повідомлення ТОВ 
«Кей-Колект» про прощення боргу від 25 листопада 2015 року було належним чином підписано керівником товариства та вручено позивачу.
17. Вказаний двосторонній правочин (повідомлення про прощення боргу) 
від 25 листопада 2015 року був викладений у формі повідомлення за підписом керівника ТОВ «Кей-Колект» та скріплений підписом позивача у відповідній графі. На підтвердження цього факту аналогічне за змістом повідомлення згодом було додатково направлено на адресу позивача засобами поштового зв`язку.
18. Крім того, ТОВ «Кей-Колект» здійснило виконання цього правочину, подавши до ДПІ у Подільському районі м. Києва фінансову звітність про розрахунки сум податків і зборів та, відповідно, зменшення пасивів на балансі підприємства, що також підтверджується постановою Шостого апеляційного адміністративного суду 
від 09 квітня 2019 року, де були відображені зазначені факти.
19. Заявник також стверджує, що ТОВ «Кей-Колект» не видавало та не направляло жодних листів про відмову від анулювання боргу у 2021 році.
20. На підтвердження факту надсилання повідомлення про анулювання боргу ТОВ «Кей-Колект» надало повернутий поштовий конверт, який не був вручений позивачу та містить відмітку «за закінченням терміну зберігання», проте такий штучно створений відповідачем документ не відповідає ні вимогам чинного законодавства, ні сталій практиці Верховного Суду, викладеній, зокрема, у постановах 
від 25 листопада 2019 року у справі № 727/6738/16-ц та від 18 січня 2023 року у справі № 947/15524/20.
21. Також було подано клопотання про витребування документів, однак у його задоволенні було відмовлено. Водночас в оскаржуваних судових рішеннях немає жодної згадки про розгляд цього клопотання судами.
22. Позивачем було вжито всіх залежних від нього заходів для встановлення обставин справи. Однак оскаржувані судові рішення повністю суперечать як умовам наявних у матеріалах справи договорів і положенням статуту, на який посилаються суди, так і вимогам чинного законодавства та правовим позиціям Верховного Суду.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
23. У січні 2025 року представник ТОВ «Кей-Колект» - адвокат Пилипенко С. В. надіслав через підсистему «Електронний суд» відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.
24. Представник ТОВ «Кей-Колект» у поданому відзиві зазначив, що спірне майно було відчужене ТОВ «Кей-Колект» на підставі іпотечного договору № 91217 
від 30 липня 2008 року, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеного з позивачем в забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами на підставі яких, останньому були надані грошові кошти в розмірі 175 000 доларів США, що, зокрема, встановлено рішенням Подільського районного суду міста Києва від 23 вересня 2016 року у справі № 758/8304/15-ц. 
25. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 вересня 2023 року у справі № 363/2337/19 дійшов висновку, що положення Закону України «Про іпотеку» в редакції від 12 червня 2006 року прямо вказують, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.
26. Таким чином, з внесенням змін до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» законодавець не доповнив, а конкретизував положення зазначених норм Закону України «Про іпотеку», щодо підстав звернення стягнення на предмет іпотеки. 
27. Аналогічних за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постановах 
від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, від 31 січня 2018 року у справі 
№ 910/6592/16, від 22 лютого 2021 року у справі № 344/16105/19 та від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17.
28.  Так, з пункту 1.1. іпотечного договору № 91217 від 30 липня 2008 року вбачається, що предметом іпотеки є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Пунктом 4.1. іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим договором або 
будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим договором (пункт 4.1.1.), при цьому звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися шляхом позасудового врегулювання (пункт 4.2.3.), відповідно до розділу 5 цього договору та Закону України «Про іпотеку» (пункт 4.5.). 
29. Розділі 5 іпотечного договору «Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя» є застереженням в розумінні статті 36 Закону України «Про іпотеку» як підстава позасудового врегулювання, про що досягли згоди сторони іпотечного договору у пункті 5.1., яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками.
30.  Отже, розділ 5 іпотечного договору від 30 липня 2008 року № 91217 містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно з яким, іпотекодавець засвідчив, що він надає згоду на відчуження іпотекодержателем предмета іпотеки будь-якій особі в разі виникнення для цього підстав передбачених пунктом 4.1. договору. 
31. Таким чином, помилковими є твердження скаржника про відсутність договору про задоволення вимог іпотекодержателя, оскільки тлумачення положень розділу 5 договору іпотеки в сукупності зі змістом норм статей 36, 38 Закону України «Про іпотеку» та положень розділу 4 іпотечного договору необхідно розуміти як іпотечне застереження, яке не потребує укладення сторонами окремого договору про застосування позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки. 
32. У касаційній скарзі позивач наголошує на тому, що основне зобов`язання забезпечене спірним майном припинилось у зв`язку з прощенням боргу, про що зазначено у листі ТОВ «Кей-Колект» від 25 листопада 2015 року про анулювання боргу, а тому вважає, що з припиненням основного зобов`язання припинилось і забезпечувальне, як похідне, що виключало можливість звернення стягнення на предмет іпотеки. 
33. Однак, зазначені твердження позивача є помилковими з огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини, а саме: 30 липня 2008 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11378257000, за умовами якого, банк надав позивачу кредитні кошти в сумі 175 000 доларів США. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та позичальником 30 липня 2008 року був укладений договір іпотеки № 91215, предметом якого виступала квартира АДРЕСА_3 та договір іпотеки 
№ 91217, предметом якого виступала квартира 
АДРЕСА_1 34 . 13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу № 2 та договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, згідно яких, право вимоги за кредитними та іпотечними договорами перейшло до ТОВ «Кей-Колект». Через виникнення заборгованості по кредитному договору, ТОВ «Кей-Колект» на підставі статей 36-37 Закону України «Про іпотеку» звернуло стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації за собою права власності на квартиру АДРЕСА_3 . 
35. В зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, товариство прийняло рішення про анулювання (прощення) залишку заборгованості по кредитному договору № 11378257000 від 30 липня 2008 року, про що було повідомлено позичальника листом вих. № 736185/И_4391 від 25 листопада 2015 року. Однак, рішенням Подільського районного суду м. Києва від 23 вересня 2016 року у справі 
№ 758/8304/15-ц дії ТОВ «Кей-Колект» щодо реєстрації права власності на квартиру визнано неправомірними та витребувано квартиру АДРЕСА_3 на користь позивача. 
36. У зв`язку з оскарженням позивачем звернення стягнення на іпотечне майно, товариство прийняло рішення про відмову від анулювання (прощення) боргу за кредитним договором від 30 липня 2008 року № 11378257000, про що листом 
від 02 червня 2021 року за номером 2206 повідомило позивача. 
37. Також, враховуючи те, що прощення стосувалось лише частини боргу, яка залишилась після звернення стягнення на предмет іпотеки, тому зобов`язання не могло бути припиненим у повному обсязі. Помилковим є твердження позивача про те, що повідомлення про прощення боргу є двостороннім правочином з огляду на те, що останнє містить його підпис. Однак, підпис боржника на повідомленні про прощення боргу лише засвідчує ознайомлення останнього з його змістом, а оскільки рішення про прощення боргу прийнято кредитором одноособово, що виключає наявність основної ознаки двостороннього правочину - узгодження волі двох осіб на його укладання.
Рух справи в суді касаційної інстанції
38. Верховний Суд ухвалою від 06 грудня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Оболонського районного суду міста Києва. 
39. 07 січня 2025 року цивільна справа № 756/13877/20 надійшла до Верховного Суду.
40. Верховний Суд ухвалою 29 червня 2026 року призначив справу до розгляду колегією у складі п`яти суддів.
Фактичні обставини справи
41. 12 липня 2000 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір дарування квартири, посвідчений державним нотаріусом Двадцять першої київської державної нотаріальної контори Соловйовим Г. Л., реєстровий номер 
2-2434, відповідно до умов якого ОСОБА_3 подарувала 
ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 
(том І а. с. 4-5).
42. 30 липня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № 91217, відповідно до умов якого ОСОБА_1 , як іпотекодавець, передав в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк», як іпотекодержателю, квартиру АДРЕСА_1 в якості забезпечення виконання договору про надання споживчого кредиту 1 від 30 липня 2008 року № 113782570000 та договору про надання споживчого кредиту 2 від 30 липня 2008 року
№ 11378280000. Пунктом 5.1. договору іпотеки передбачено, що сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання (том І а. с. 160-161).
43. 13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу № 2, відповідно до умов якого ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» право вимоги, зокрема за договором про надання споживчого кредиту від 30 липня 2008 року № 113782570000, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 (том І а. с. 167-170).
44.  13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» також укладено договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, відповідно до умов якого ПАТ «УкрСиббанк» передало, а ТОВ «Кей-Колект» прийняло права вимоги за договорами іпотеки, зазначеними у додатку 1 до цього договору, зокрема, за договором від 30 липня 2008 року, укладеного з ОСОБА_1 (том І а. с. 163, 164).
45. У 2015 році ОСОБА_1 звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до ТОВ «Міраклус», ТОВ «Кей-Колект» про витребування квартири з чужого незаконного володіння та визнання права власності на квартиру.
46 . Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 23 вересня 2016 року, яке набрало законної сили, у справі № 758/8304/15-ц, позов ОСОБА_1 задоволено. Витребувано з незаконного володіння ТОВ «Міраклус» квартиру АДРЕСА_3 .
47. Задовольняючи позов, суд виходив із того, що за договором іпотеки 
від 30 липня 2008 року № 91215 сторони дійшли згоди, що право власності на об`єкт заставленого майна виникає лише у певному випадку, а саме на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Водночас, окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя не укладався. Таким чином, право власності на квартиру АДРЕСА_3 зареєстровано за ТОВ «Кей-Колект» 
від 29 травня 2015 року неправомірно та в подальшому незаконно відчужено на користь ТОВ «Міраклус».
48. 20 вересня 2017 року ТОВ «Кей-Колект» направило ОСОБА_1 вимогу про усунення порушень основного зобов`язання у якому ОСОБА_1 запропоновано сплатити борг за кредитним договором № 113782570000 від 30 липня 2008 року в розмірі 248 175, 37 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ складає 6 483 937,92 грн, а також попереджено, що у разі невиконання цієї вимоги протягом тридцятиденного строку товариство має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку передбаченому статтями 37, 38 Закону України «Про іпотеку» 
(том І а. с. 173).
49. Як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення та опису вкладення до цінного листа, 26 вересня 2017 року ОСОБА_1 особисто одержав вимогу ТОВ «Кей-Колект» (том І а. с. 172).
50. 08 жовтня 2020 року між ТОВ «Кей-Колект» та ТОВ «Сол-Проперті» укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири 
АДРЕСА_1 за умовами якого ТОВ «Кей-Колект», діючи відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку», як іпотекодержатель на підставі договору іпотеки від 30 липня 2008 року № 91217 та договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 13 лютого 2012 року, продав належну ОСОБА_1 квартиру (том І а. с. 159). 
51. 30 жовтня 2020 року між ТОВ «Сол-Проперті» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 , за ціною 
764 000 грн (том І а. с. 103-104).
Позиція Верховного Суду 
52. Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
- якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
- якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
- якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
- якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
53. Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
54. Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
55. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
56. Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
57. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
58. Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
59. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
60. У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
61. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
62. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
63. Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.
64. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
65. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
66. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
67. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
68. Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначив, що з 12 липня 2000 року він був власником квартири АДРЕСА_1 , де зареєстрована та проживає його мати - ОСОБА_3 30 жовтня 2020 року спірна квартира була зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі правочину з ТОВ «Сол-Проперті», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріном А. О. До цього, 08 жовтня 2020 року (тобто за 21 день до реєстрації за ОСОБА_2 ), право власності на вказану квартиру було зареєстроване за ТОВ «Сол-Проперті» приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д. В. Позивач наголосив, що жодних правочинів із відповідачами або ТОВ «Сол-Проперті» він ніколи не укладав, а також нікому не видавав будь-яких довіреностей щодо розпорядження спірною квартирою.
69. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом.
70. Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
71. Статтею 572 ЦК України визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
72. Статтею 24 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.
73. Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
74. Частиною 1 статті 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
75. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).
76. Можливі способи звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку визначені частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку».
77. Так, за приписами частини третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки 
будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
78. Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
79. З матеріалів справи, яка переглядається, встановлено, що 30 липня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № 91217, відповідно до умов якого ОСОБА_1 , як іпотекодавець, передав в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк», як іпотекодержателю, квартиру АДРЕСА_1 в якості забезпечення виконання договору про надання споживчого кредиту 1 від 30 липня 2008 року № 113782570000 та договору про надання споживчого кредиту 2 від 30 липня 2008 року № 11378280000. 
80. 13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу № 2, відповідно до умов якого ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» право вимоги, зокрема за договором про надання споживчого кредиту від 30 липня 2008 року № 113782570000, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 
81.  13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» також укладено договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, відповідно до умов якого ПАТ «УкрСиббанк» передало, а ТОВ «Кей-Колект» прийняло права вимоги за договорами іпотеки, зазначеними у додатку 1 до цього договору, зокрема, за договором від 30 липня 2008 року, укладеного з ОСОБА_1 .
82. Відповідно до пункту 4.2.3. договору іпотеки від 27 вересня 2007 року його сторони домовились, що звернення стягнення на предмет іпотеки може, зокрема, здійснюватися шляхом позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та Закону про іпотеку.
83. Пунктом 4.5. передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки з застосуванням позасудового врегулювання здійснюється відповідно до розділу 5 цього договору та відповідно до Закону України «Про іпотеку».
84. Розділ 5 договору іпотеки від 30 липня 2008 року має назву «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя». Згідно із пунктом 5.2. цього договору позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачених у пунктах 5.2.1. та 5.2.2. договору іпотеки від 30 липня 2008 року. Зміст пункту 5.2.2. наступний: «Отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»».
85. У справі № 554/14813/15-ц, правовідносини якої подібні до справи, яка розглядається, зокрема, спір стосується договору іпотеки фізичної особи з ПАТ «УкрСиббанк», право вимоги за яким на підставі договору факторингу передане ТОВ «Кей-Колект». У своїй постанові від 11 квітня 2018 року Велика Палата Верховного Суду, оцінюючи аналогічний зміст договору іпотеки, дійшла правового висновку про те, що він вимагає укладення додаткового договору для задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку, а тому посилання позивача на цей правовий висновок є обґрунтованим.
86. Назва структурного елементу договору (наприклад, розділу) може мати додаткове значення для тлумачення безпосереднього змісту положень, включених у цей структурний елемент договору, їх взаємодії з положеннями інших структурних елементів договору. Але ця назва не може заміняти собою зміст цих положень, якщо ці положення містять однозначні формулювання. Розділ 5 договору іпотеки 
від 30 липня 2008 року присвячений умовам позасудового задоволення вимог іпотекодержателя, а його пункт 5.2.2. чітко визначає один з механізмів реалізації такого позасудового задоволення вимог іпотекодержателя, який вимагає укладення сторонами окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.
87. Отже, з урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що у порушення підпункту 5.2.2. пункту 5.2. договору іпотеки від 30 липня 2008 року окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя між сторонами не укладався. У зв`язку з цим у ТОВ «Кей-Колект» було відсутнє як право відчужувати (продавати) предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця, так і передбачені іпотечним договором та статтею 37 Закону України «Про іпотеку» підстави для звернення до приватного нотаріуса (державного реєстратора) із заявою про перереєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «Кей-Колект».
88. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
89. Згідно з положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
90. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
91. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
92. З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння.
93. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
94. Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
95. Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року в справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19).
96. Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав. Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 
2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 01 та 15 жовтня 2019 року у справах № 911/2034/16 та № 911/3749/17, 
від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17.
97. Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
98. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
99. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
100. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
101. Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
102. Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
103. Оскільки спірне нерухоме майно вибуло з володіння позивача поза його волею, а ТОВ «Кей-Колект» не мало права його відчужувати, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 .
104. При цьому, позовна вимога про визнання права власності на нерухоме майно за наявності спору про витребування цього майна є неефективним способом захисту порушеного права, оскільки судове рішення про витребування квартири із чужого незаконного володіння є самостійною підставою для державної реєстрації права власності за позивачем, що узгоджується зі сталою правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16.
105. Колегія суддів не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що в договорі іпотеки від 30 липня 2008 року № 91217 сторони погодили можливість позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем від імені іпотекодавця будь-якій особі-покупцеві (на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку»), як і з висновками, що загальні умови цього договору надавали іпотекодержателю право продати майно без укладення додаткових правочинів.
106. Аналіз змісту договору іпотеки від 30 липня 2008 року, свідчить про те, що його підпунктом 5.2.2. чітко визначено, що отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця може здійснюватися виключно на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».
107. Назва розділу № 5 договору іпотеки - «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя» не замінює собою зміст окремих положень цього розділу.
108. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 758/12047/16-ц.
109. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).
110. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року, заява № 19336/04, § 166-168).
111. Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
112. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору.
113. Умови компенсації, передбачені відповідним законодавством, є суттєвими для оцінки того, чи відповідає оскаржуваний захід вимозі справедливого балансу і, зокрема, чи не покладає він непропорційний тягар на заінтересованих осіб. У цьому зв`язку вилучення майна без виплати суми, пропорційної його вартості, зазвичай становитиме непропорційне втручання, тоді як повна відсутність компенсації може вважатися виправданою відповідно до статті 1 Протоколу першого лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ у справі «Jahn and Others v. Germany», № 46720/99, 72203/01 та 72552/01, § 94).
114. Колегія суддів також звертає увагу, що добросовісний набувач не позбавлений права на захист своїх майнових інтересів, зокрема шляхом пред`явлення до продавця вимог про відшкодування збитків відповідно до статті 661 ЦК України, а розрахунки між власником і добросовісним набувачем у разі витребування майна здійснюються в порядку, визначеному статтею 390 ЦК України.
115. Таким чином, у цій справі забезпечено належний баланс між сторонами, а тому втручання у право мирного володіння майном відповідає вимогам статті 1 Першого протоколу до Конвенції та не покладає на відповідача надмірного індивідуального тягаря.
116. Доводи касаційної скарги про преюдиційність для цієї справи рішення Подільського районного суду міста Києва від 23 вересня 2016 року у справі 
№ 758/8304/15-ц є безпідставними, з огляду на таке.
117. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.
118. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2018 року у справі 
№ 917/1345/17 дійшла висновку, що преюдиційне значення у справі надається саме обставинам, установленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють лише обставини, які належали до предмета доказування у відповідній справі, безпосередньо досліджувались і встановлювались у ній судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (підпункт 9.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 910/6355/20).
119. Отже, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла правильного висновку, що за змістом частини четвертої статті 82 ЦПК України преюдиція поширюється виключно на осіб, які брали участь у попередній справі. Особи, які не брали участі у справі, де було ухвалено судове рішення, мають безумовне право оспорювати встановлені ним обставини. У такому випадку суд досліджує та оцінює докази на загальних підставах. Оскільки ОСОБА_2 не був учасником справи № 758/8304/15-ц, висновки у зазначеному судовому рішенні не мають преюдиційного значення для розгляду цієї справи стосовно нього.
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
120. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
121. Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права (частина перша статті 412 ЦПК України).
122. Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.
Щодо судових витрат 
123. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПКУкраїни).
124. Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
125. Позивач звернувся до суду в листопаді 2020 року з позовною вимогою майнового характеру.
126. Відповідно до підпункту 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (далі - Закон № 3674-VI) за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб
127. Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» у статті 7 установлено у 2020 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 01 січня - 2 102 грн.
128. Відповідно до підпунктів 6, 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI за подання апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви; за подання касаційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.
129. З огляду на те, що позов ОСОБА_1 задоволено частково з відповідача на користь позивача підлягає відшкодування судового збору за подання позову - 3 968,36 грн, за здійснення апеляційного перегляду - 5 952,54 грн, за касаційний перегляд - 7 936,72 грн, а всього - 17 857,62 грн. 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
1. Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково. 
2. Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 грудня 
2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року скасувати.
3. Позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Сол-Проперті», Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», про витребування майна з чужого володіння та визнання права власності на квартиру, задовольнити частково.
4. Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , квартиру 
АДРЕСА_6 .
5. Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 17 857,62 грн.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. В. Литвиненко

Судді: А. І. Грушицький

А. А. Калараш

Є. В. Петров

В. В. Пророк