ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9280/26 Справа № 185/14724/25 | | Суддя у 1-й інстанції - Головін В.О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мерцалов Максим Юрійович, на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2026 року у складі судді Головіна В.О. у цивільній справі № 185/14724/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання,–
ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2025 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовною заявою, пред`явленою до ОСОБА_1 , та ухвалою суду від 12 березня 2026 року залучено ОСОБА_3 , яка є донькою сторін, на предмет стягнення з відповідача аліментів на утримання повнолітньої доньки  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь матері ОСОБА_2 у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову і до закінчення нею навчання, але не більше ніж досягнення нею 23-х років, обґрунтовуючи це тим, що донька продовжує навчання на очному відділенні, кожного дня їздить громадським транспортом в інший кінець міста до навчального закладу. Купує підручники, зошити та інші необхідні для навчання речі. У зв`язку з навчанням донька не має можливості працювати та забезпечувати себе матеріально. Всі витрати на її утримання несе позивач. Батько участі не приймає, при цьому він є працездатною особою та має можливість надавати матеріальну допомогу у вигляді аліментів (а.с.1,2). 
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2026 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа:  ОСОБА_3  про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання - задоволено.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2  аліменти на утримання  ОСОБА_3  у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з 20 листопада 2025 року та до закінчення  ОСОБА_3  навчання, але не більше ніж до досягнення нею 23 років.
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь держави витрати на судовий збір в сумі 1331,20 грн.
Рішення в частині стягнення аліментів піддано негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць (а.с. 59,60).
Рішення суду мотивовано встановленням обставин, передбачених ст. 199 СК України, та можливістю відповідачем надавати матеріальну допомогу повнолітній доньці, яка продовжує навчання. Відповідач проживає та працює за кордоном, а відсутність відомостей про його непрацездатність та інших підстав для звільнення його від обов`язку утримувати свою повнолітню дитину, судом першої інстанції не встановлено. 
Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 у липні 2026 року засобами поштового зв`язку звернувся через свого представника — адвоката Мерцалова М.Ю. з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати в та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог позивача в повному обсязі. 
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що 30 червня 2026 року донька вже припинила навчання, а, відтак, і припинився обов`язок на утримання повнолітньої доньки. Також скаржник відзначив, що позивачем не доведено будь-якими доказами розмір заявлених аліментів та не надано доказів виконання такого ж обов`язку позивача, як матері доньки. Скаржник також наголосив, що суд першої інстанції безпідставно вирішив питання щодо знаходження відповідача за кордоном та отримання там заробітку, коли за наявними в матеріалах справи письмовими доказами доведено відсутність у відповідача будь-яких доходів. Скаржник вважає, що він не має можливості надавати матеріальну допомогу та сплачувати на утримання повнолітньої доньки аліменти (а.с. 67,68).
Позивач ОСОБА_2 та третя особа — ОСОБА_3 своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористались та відзиву на апеляційну скаргу не подавали, але в силу ч.3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.
Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з засад розумності та справедливості, інтересів спільної доньки сторін, оцінки в сукупності наявних у справі доказів, взаємного обов`язку батьків по утриманню дитини, вважаючи доведеним позивачем розміру аліментів у 1/4 частину доходу відповідача.
Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, ОСОБА_1  є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_4 навчається на другому курсі у Павлоградському фаховому коледжі Національного технічного університету «Дніпровська політехніка». Термін навчання по 30 червня 2026 року. Форма навчання денна. Навчається за контрактом.
Судом також встановлено, що ОСОБА_4 у зв`язку з навчанням не має можливості працювати та забезпечувати себе матеріально. Несе витрати на пересування громадським транспортом до місця навчання та до місця проживання, придбання навчально-методичних посібників, підручників, харчування та вирішення інших побутових питань.
Відповідач проживає та працює за кордоном. Відомостей про його непрацездатність та інших підстав для звільнення його від обов`язку утримувати свою повнолітню дитину, в судовому засіданні не встановлено.
З`ясовуючи характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_4 , яка продовжує навчання і не працює, потребує матеріальної допомоги на своє утримання, а відповідач має можливість надавати позивачу таку допомогу, враховуючи матеріальне становище як позивача, ОСОБА_5 , так і матеріального та сімейного становища відповідача. За для забезпечення дотримання прав повнолітньої доньки отримувати від батька матеріальну допомогу суд першої інстанції вважав доведеним розмір аліментів, заявлений позивачем у розмірі 1/4 частини доходу (заробітку) відповідача щомісячно, що регулюється ст. 199 Сімейного кодексу України.
З вищенаведеним повністю погоджується і колегія суддів та зазначає, що суд першої інстанції вірно з`ясував характер спірних правовідносин та визначив норми матеріального права, якими ці правовідносини регулюються.
Відповідно до ст. 199 Сімейного кодексу України, якщо повнолітні дочка/син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.
Роз`яснення норми було викладено Пленумом Верховного Суду України в пункті 20 Постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року, якою було роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів:
- досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років;
- продовження ними навчання;
- потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі;
- наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. 
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. 
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. 
Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. 
Статтею 199 CК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. 
Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. 
На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. 
Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. 
Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. 
При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати. 
Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі №381/2423/20.
Доводи скаржника про те, що донька 30 червня 2026 року вже закінчила навчання та в нього відсутній обов`язок надавати їй матеріальну допомогу, колегія суддів відкидає, адже спірні правовідносини, а, відтак, і судове рішення, що переглядається, виникли у листопаді 2025 року при поданні цього позову до суду першої інстанції, враховуючи, що розгляд справи відбувся 22 червня 2026 року, що свідчить про наявний період навчання повнолітньої доньки сторін та безпосередній обов`язок відповідача, як батька, передбачений ст. 199 Сімейного кодексу України.
Колегія суддів також відзначає, що доводи скаржника про недоведеність позивачем її витрат на утримання повнолітньої доньки у період її навчання, також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки до матеріалів справи позивачем долучені квитанції про сплату нею суми оплати за навчання доньки (а.с.32-40), натомість скаржником не надавалось будь-яких письмових доказів взяття участі хоча б в оплаті такого навчання його доньки.
Колегія суддів наголошує, що у справах про стягнення аліментів діє загальне правило цивільного процесу (ст. 12, 81 ЦПК України): кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається. Суд за власною ініціативою докази не збирає. Однак, сучасна судова практика Верховного Суду чітко розподіляє тягар доказування залежно від того, яка саме вимога розглядається. 
Так, пред`являючи позов через суд першої інстанції, позивач стверджувала про спільне проживання разом із повнолітньою донькою, що підтверджується довідкою про навчання ОСОБА_3 (а.с.3) та копією паспорту позивача (а.с.6), де зазначено проживання у м. Павлограді як позивача, так і навчання доньки у тому ж місті. 
Зазначене підтверджує факт пересування доньки ОСОБА_5 до навчального закладу транспортом з дому, що потребує щонайменше грошових коштів та що скаржником не спростовано.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що донька ОСОБА_4 не має можливості працювати та забезпечувати себе матеріально, оскільки навчається на денній формі навчання, що скаржником також не спростовано, а тому у останнього виникає обов`язок, передбачений ст. 199 СК України в утриманні повнолітньої доньки до закінчення нею навчання чи досягнення нею 23-х років, в залежності від того, яка подія настане раніше.
Також колегія суддів погоджується із розміром аліментів, визначеним судом першої інстанції, що буде відповідати справедливому та об`єктивному розподілу обов`язків обох батьків на утримання повнолітньої доньки на час навчання.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Отже, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з`ясував обставини справи, перевірив доводи сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих правомірних висновків суду та зводяться до викладення скаржником обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Разом з тим, колегія суддів наголошує, що належить врахувати усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. 
Скаржник не скористалася наданими їй правами, не обґрунтувала свої доводи апеляційної скарги, не надала суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому колегія суддів доходить висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382-383 ЦПК України, колегія суддів,–

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мерцалов Максим Юрійович — залишити без задоволення.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2026 року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Повний текст постанови складено “16” вересня 2026 року.

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:          М.Ю. Петешенкова

М.О. Макаров