СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА  

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ун. № 759/13497/26
пр. № 2/759/10676/26

22 липня 2026 року м. Київ

Святошинський районний суд міста Києва у складі головуючої судді Горбенко Н.О., за участю секретаря судового засідання Чугай В.М., представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Прокопчука О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Святошинська районна в місті Києва державна адміністрація, про визнання права користування житлом, усунення перешкод у користуванні житлом та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:
У травні 2026 року ОСОБА_2 звернулася до Святошинського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Святошинська районна в місті Києва державна адміністрація, про визнання права користування житлом, усунення перешкод у користуванні житлом та стягнення моральної шкоди.
В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що у період з 27.01.2002 по 09.02.2026 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу подружжя придбало нерухоме майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_1 . Позивач вказує, що вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя. 
ОСОБА_2 зазначає, що разом із своєю неповнолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була зареєстрована та проживала у вказаній квартирі. Проте, 07.04.2026 позивачу стало відомо, що відповідач без її відома та згоди вчинив дії щодо зняття ОСОБА_2 із зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач вважає, що такі дії відповідача порушують її житлові права та суперечать вимогам цивільного і житлового законодавства України, зняття із реєстраційного обліку не позбавляє її права користуватися спільним сумісним майном.
Разом з тим, зняття з реєстрації місця проживання створює істотні практичні перешкоди у реалізації житлових, соціальних, та медичних прав позивача, а тому саме по собі є втручанням у мирне користування житлом та підставою для судового захисту.
З урахуванням зазначеного позивач просить суд усунути перешкоди у користування нею квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом заборони відповідачу вчиняти дії, спрямовані на позбавлення позивача права користуватися спірним житлом без судового рішення.
Також позивач вказує на те, що зазначеним вище діями відповідача їй було завдано моральну шкоду, що проявилася у постійному психоемоційному напруженні, страху за життя та здоров`я, відчутті безпорадності, тривозі щодо переривання життєво необхідного лікування та втрати шансу на трансплантацію. Моральна шкода, на переконання позивача, полягає у тому, що вона, як особа з інвалідністю І групи та перебуває на замісній нирковій терапії (діалізі), була знята з реєстраційного обліку місця проживання, що створило реальну загрозу втрати доступу до медичних послуг, зокрема - ризик зняття з черги на планову трансплантацію нирки.
Розмір моральної шкоди позивач визначила у сумі 300 000, 00 грн., яку просить стягнути з відповідача на її користь. Судові витрати покласти на відповідача.
У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю Горбенко Н.О.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 25 травня 2026 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
01 червня 2026 року на адресу суду надійшла заява представника позивача - адвокат Хавіна В. О. про усунення недоліків, до якої додано заяву про зміну предмета та підстав позову, у якій позивач просить суд визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_2 . Визнати дії відповідача щодо зняття позивача з реєстрації місця проживання, щодо ініціювання зняття позивача з реєстрації незаконними та такими, що порушують житлові права позивача. Скасувати реєстраційну дію Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації щодо зняття ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Усунути перешкоди у користуванні житлом шляхом зобов`язання Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації поновити реєстрацію місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача моральну шкоду у розмірі 300 000,00 грн. Судові витрати покласти на відповідачів. Також представником позивача подано заяву про забезпечення позову, у якій сторона позивача просить заборонити Святошинській районній у м. Києві державній адміністрації та будь-яким іншим органам реєстрації до набрання законної сили рішенням суду здійснювати дії щодо реєстрації /зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 04 червня 2026 року у задоволенні заяви представника позивача - адвоката Хавіна В.О. про забезпечення позову відмовлено.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 04 червня 2026 року звільнено позивача від сплати судового збору під час розгляду справи. Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Святошинська районна в місті Києва державна адміністрація, про визнання права користування житлом, усунення перешкод у користуванні житлом та стягнення моральної шкоди прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження. Залучено до участі у справі Святошинську районну в місті Києві державну адміністрацію в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті.
16 червня 2026 року від представника відповідача - адвоката Прокопчука О.М. надійшов відзив на позовну заяву, у якому сторона відповідача заперечила проти заявлених ОСОБА_2 позовних вимог, вказуючи на їх недоведеність та необґрунтованість. Вказав, що позивачем не надано жодного належного або допустимого доказу на підтвердження того, що відповідачем чиняться перешкоди у користуванні позивачем спірним майном, вчиняються дії щодо обмеження їй доступу до житла, зміни замків, виселення тощо. Позивач проживала та продовжує проживати за адресою: АДРЕСА_1 , користуючись усіма житловими та допоміжними приміщеннями квартири. При цьому оплата комунальних послуг здійснюється ОСОБА_1 . Зняття з реєстрації місця проживання саме по собі не призвело до втрати позивачем можливості проживати у квартирі, користуватися нею або реалізовувати свої житлові права. Крім того, у відзиві вказано, що позивач звернулася до суду із позовною заявою щодо поділу спірної квартири як спільного сумісного майна подружжя.
Також представник відповідача вказує на безпідставність заявлених позивачем вимог щодо завдання їй моральної шкоди, оскільки такі вимоги не підтверджені будь-якими доказами. Позивачем не доведено, що дії відповідача призвели до будь-яких фактичних негативних наслідків для неї у сфері медичного забезпечення. Відтак, причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та заявленими позивачем моральними стражданнями є недоведеним.
18 червня 2026 року від представника позивача - адвоката Хавіна В. О. надійшла відповідь на відзив, у якій сторона позивача просить доводи відзиву врахувати критично як такі, що не спростовують обставини, викладені у позовній заяві. Незаконне припинення реєстрації особи за місцем її постійного проживання є втручанням у сферу житлових прав та законних інтересів. Фактично зняття особи з реєстрації місця проживання впливає на реалізацію низки прав та законних інтересів особи, зокрема пов`язаних із отриманням адміністративних, соціальних і медичних послуг, підтвердженням місця проживання та реалізацією інших гарантованих законом прав.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 02 липня 2026 року у прийнятті заяви представника позивача про зміну предмета та підстав позову у цивільній справі № 759/13497/26 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Святошинська районна в місті Києва державна адміністрація, про визнання права користування житлом, усунення перешкод у користуванні житлом та стягнення моральної шкоди відмовлено.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, подавши клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі. Однак суд залишив вказане клопотання без задоволення, звернувши увагу на те, що представником позивача не було долучених до поданої заяви доказів поважності його неявки.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог.
Представник третьої у судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, причини неявки суду не повідомив.
Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Зважаючи на викладене, суд визнав за можливе провести підготовче судове засідання за відсутності учасників справи, що не з`явились.
Дослідивши письмові матеріали та докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до п. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або ос пореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 27 січня 2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09.02.2026 у справі №755/11706/25.
29 серпня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скринником С.М., зареєстровано в реєстрі за №903, ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_4 нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 .
Від шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася дочка ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , актовий запис № 135.
Згідно з витягом з Реєстру територіальної громади місце проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 по теперішній час.
Місце проживання ОСОБА_2 було зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 у період з 01.09.2025 по 06.04.2026.
Відповідно до листа начальника відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА від 07.04.2026 №595/26 ОСОБА_2 було знято з місця реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 на підставі заяви власника житла, яким є ОСОБА_1 . Інформацію про власника житла було перевірено в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 
Звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_2 вказує на те, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні житлом за адресою: АДРЕСА_1 , що полягає у вчиненні ним дій щодо зняття її з реєстраційного обліку, чим завдав їй також моральну шкоду.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.
Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
У відповідності до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до частини першої ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Відповідно до частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з частинами першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до положень статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
У Постанові Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 487/3769/20 (провадження № 61-7928св22) зроблено висновки про те, що володіння та користування спільним майном здійснюється усіма його співвласниками за спільного згодою, тобто в результаті досягнення консенсусу. У тому ж разі, якщо такої згоди сторони не досягли, спір щодо порядку володіння та користування спільним майном повинен вирішуватися судом. Отже, у разі коли існує між співвласниками спір з приводу порядку користування та володіння спільним майном, суд має вирішити такий спір щодо суті, визначивши певний порядок користування спільним майном для його співвласників, які в позасудовому порядку не досягли згоди з приводу користування та управління ним.
Таким чином, у разі неможливості добровільного встановлення порядку користування спільним майном, такий порядок користування може встановити суд з метою забезпечення рівної реалізації співвласниками їх прав.
Разом з тим, первинне значення у врегулюванні правовідносин між співвласниками має їх домовленість, яку не може підміняти рішення суду.
Порядком декларування та реєстрації/декларування місця проживання (перебування), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 №265, визначено перелік документів та порядок проведення процедури декларування / реєстрації / зняття із задекларованого / зареєстрованого місця проживання / декларування особи в м. Києві.
Цей Порядок визначає механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлює форми необхідних для цього документів.
Згідно з пунктом 3 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), декларування/реєстрація місця проживання (перебування), зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), зміна місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування) особи здійснюється органом реєстрації, на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради.
Відповідно до пункту 35 Порядку для реєстрації місця проживання (перебування) особа або її законний представник (представник) подає, зокрема документи, що підтверджують: право на проживання (перебування) в житлі, зокрема свідоцтво про право власності, ордер, договір оренди (найму, піднайму), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші підтверджуючі документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, наймача та членів його сім`ї, уповноваженої особи житла.
У пункті 91 Порядку передбачено, що відомості про задеклароване/зареєстроване місце проживання (перебування)/зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи скасовуються органом реєстрації у разі проведення реєстраційних дій з порушенням вимог, встановлених законом.
Відповідно до пункту 92 Порядку, у разі виявлення реєстраційних дій проведених з порушенням вимог, встановлених законом, керівник органу реєстрації проводить перевірку підстав для декларування/реєстрації/зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, за її результатами складає висновок та приймає рішення про скасування декларування/реєстрації/зняття із задекларованого / зареєстрованого місця проживання (перебування) особи.
З огляду на наведене, вирішення питання про реєстрацію місця проживання особи відноситься до компетенції відповідного органу реєстрації та суд не є органом, який здійснює реєстрацію місця проживання фізичних осіб.
Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеної у постанові від 16.11.2022 у справі №522/18372/19 (провадження № 61-20685св20).
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Як правило, особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.
Суд зазначає, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи - позивача з боку відповідача, який стверджує про їх порушення.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі №826/4406/16 і підстави для відступлення від неї відсутні.
Судом встановлено, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_1 .
Відповідач зареєстрований та проживає у вказаній квартирі. Разом з ним зареєстрована та проживає у квартирі спільна дочка сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Із матеріалів справи вбачається, що місце проживання ОСОБА_2 було зареєстроване у спірній квартирі у період з 01.09.2025 по 06.04.2026. Зняття позивача з реєстраційного обліку відбулося за заявою власника житла - ОСОБА_1 .
Після розірвання шлюбу позивач продовжила проживати у спірній квартирі, де проживає до тепер. Доказів зворотного матеріали справи не містять. Зокрема, у позовній заяві ОСОБА_2 зазначає адресу місця проживання: АДРЕСА_1 .
Таким чином, встановленим є те, що ОСОБА_2 фактично проживає та користується квартирою АДРЕСА_2 . Перешкод у фактичному користуванні квартирою відповідачем не вчиняються.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).
Як на причину звернення до суду із позовом сторона позивача посилалася на порушення її права користування майном, співвласником якого є позивач, внаслідок неправомірних дій відповідача (зняття з реєстраційного обліку).
При цьому позивач в установленому законом порядку не оскаржувала рішення Відділу реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про зняття її з реєстраційного обліку зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Вбачається, що позивачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження чинення відповідачем їй перешкод у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .
Дослідивши письмові докази, суд прийшов до висновку, що наведені позивачем у позовній заяві обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, не доведені достатніми та належними доказами, а відтак, підстави для задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою шляхом заборони відповідачу вчиняти дії, спрямованні на позбавлення позивача права користування спірним житлом без судового рішення - відсутні. Такі вимоги є неналежним способом захисту, оскільки позивач фактично проживає та користується квартирою, де проживає відповідач та спільна дочка сторін.
Суд вважає, що лише факт звернення до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою у зазначений позивачем спосіб без надання та зазначення будь-яких доказів на підтвердження чинення перешкод у користуванні житлом не є підставою для задоволення позову, оскільки її право не є порушеним відповідачем, а самим позивачем на переконання суду обрано невідповідний спосіб захисту права, визначений законодавством.
Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.
Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні психологічного благополуччя, переживаннях, стражданнях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, фізичному та психологічному пристосуванні до порушень у стані здоров`я.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно з ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Однак, у цій справі позивачем не надано жодного доказу в частині обґрунтування суми відшкодування моральної шкоди, та не було надано доказів того, що діями відповідача позивачу дійсно завдано моральну шкоду.
Відтак, у відшкодуванні моральної шкоди, слід відмовити.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з ч. 1 і ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позивач, як особа з інвалідністю І групи, звільнена від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», а у задоволенні позову відмовлено, витрати по сплаті судового збору суд відносить на рахунок держави. Інші судові витрати не підлягають відшкодуванню відповідачем, оскільки у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 13, 14, 82, 223, 259, 263-265, 268, 274, 279, 352, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :
Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Святошинська районна в місті Києва державна адміністрація, про визнання права користування житлом, усунення перешкод у користуванні житлом та стягнення моральної шкоди - залишити без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.
Повний текст рішення складено 22 липня 2026 року.

Суддя Н.О. Горбенко