КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2026 року 
м. Київ
єдиний унікальний номер судової справи 760/18572/22
номер провадження № 22-ц/824/10235/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді | Лапчевської О.Ф.,
суддів | Березовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання | Єфіменко І.О.,
учасники справи: представник відповідача Дементьєв Т.М.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 
на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 лютого 2026 року /суддя Коробенко С.В./
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю з спадкодавцем, -

В С Т А Н О В И В:

09 грудня 2022 року ОСОБА_3 звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без реєстрації шлюбу, в період з 22 травня 2004 року по 19 жовтня 2021 року - дату його смерті.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 20 лютого 2026 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_3 з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 2004 року до дня його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 . /т. 1 а.с. 228-233/
Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Дементьєв Т.М. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що суд першої інстанції грубо порушив вимоги процесуального права, розглянувши справу 20 лютого 2026 року без участі відповідачки ОСОБА_1 та її представника, хоча вони неодноразово заявляли про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів відповідно до ст. 212 ЦПК України, однак запрошення до відеоконференції їм не надійшли, чим порушено право на доступ до правосуддя та справедливий судовий розгляд, гарантовані ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та п. 4 ч. 5 ст. 12, ч. 2 ст. 9 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Крім того, апелянт зазначав, що вступна частина оскаржуваного рішення суперечить вимогам ч. 1 ст. 260 ЦПК України та протоколу судового засідання, оскільки містить відомості про присутність представника відповідача-2, якого фактично не було. Апелянт також посилався на те, що суд першої інстанції надав невірну оцінку доказам, зокрема: довідка Житлово-будівельного кооперативу «Дніпровець-4» не може бути належним та допустимим доказом, оскільки ЖБК не має повноважень підтверджувати факт проживання однією сім`єю; договір утримання та піклування від 24.03.2012 є сумнівним, оскільки в матеріалах справи наявна його копія без підписів сторін; спільні поїздки на відпочинок не є доказом наявності відносин, притаманних подружжю, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 23.09.2021 у справі № 204/6931/20, від 30.06.2022 у справі № 694/1540/20, від 25.12.2024 у справі № 501/4442/21; показання свідка ОСОБА_6 ґрунтуються на припущеннях та чутках, містять внутрішні суперечності; факт реєстрації позивачкою смерті спадкодавця не свідчить про близькість стосунків. Також апелянт зазначав, що суд безпідставно дійшов висновку про відсутність родинного зв`язку ОСОБА_1 зі спадкодавцем, оскільки спадкодавець при народженні мав прізвище ОСОБА_7 і був усиновлений ОСОБА_8 у 1963 році.
Відзив на апеляційну скаргу надійшов від представника ОСОБА_3 - адвоката Шипілова О.В., в якому позивачка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Представник позивачки зазначав, що суд першої інстанції правильно визначив предмет доказування у цій категорії справ: факт спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, наявність спільного побуту, взаємних прав та обов`язків, характерних для сімейних відносин, що відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду у справах № 554/8023/15-ц та № 644/6274/16-ц. Посилався на те, що доводи апеляційної скарги про те, що окремо взяті докази нібито не підтверджують факту проживання однією сім`єю, є помилковими, оскільки суд першої інстанції не поклав рішення на один окремий доказ, а ухвалив його за результатами оцінки доказів у їх сукупності та взаємному зв`язку відповідно до ст. 89 ЦПК України. Відмічав, що у справі наявні такі докази: довідка ЖБК «Дніпровець-4» про постійне проживання позивачки разом зі спадкодавцем; договір утримання та піклування від 24.03.2012, у якому позивачка зазначена як співмешканка спадкодавця та особа, пов`язана з утриманням житла; дані про реєстрацію смерті спадкодавця саме позивачкою; докази спільного відпочинку; показання свідка; а також визнання позову відповідачем-1 ОСОБА_4 , який підтвердив факт тривалого проживання позивачки та спадкодавця як чоловіка і жінки. Щодо тверджень апелянта про підробку договору утримання та піклування, представник позивачки зазначав, що вони є лише припущеннями, оскільки апелянт не надав суду належного та допустимого доказу підробки документа, зокрема висновку експерта, вироку суду чи іншого процесуального документа, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Стосовно доводів про порушення права на участь у відеоконференції, представник позивачки зазначав, що технічні або формальні зауваження щодо участі у відеоконференції та розбіжностей у вступній частині рішення і протоколі судового засідання не свідчать про неправильність вирішення справи по суті, не спростовують встановленого судом факту проживання позивачки зі спадкодавцем однією сім`єю та не є безумовною підставою для скасування рішення.
ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про час та дату судового розгляду повідомлена належним чином, її захисник Дементьєв Т.М. брав участь в засіданні в режимі відеоконференції, просив підключити також відповідачку, водночас, таких клопотань до суду не подавав. ОСОБА_1 також не зверталась особисто про участь в засіданні в режимі відеоконференції. Її представник, звертаючись з апеляційною скаргою, клопотав про такі засідання відносно себе, відкриваючи провадження у справі 20.05.2026 р. апеляційним судом ухвалено рішення саме відносно представника - дозволити йому участь в режимі відеоконференції. Апеляційним судом відмовлено в участі ОСОБА_1 в судовому засіданні в режимі відеоконференції у зв`язку пропуском строку на подачу такого клопотання, яке було заявлено її представником в судовому засіданні.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідачки, який брав участь в режимі відеоконференції, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.
Судом встановлено, що позивачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 30 вересня 2002 року. Разом з тим, починаючи з 22 травня 2004 року вона проживала однією сім`єю з ОСОБА_5 за місцем його реєстрації та фактичного проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_2 . Вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, фактично виконували права та обов`язки подружжя, проживали як чоловік та жінка.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 . Саме Позивачка здійснила його поховання та реєстрацію смерті.
Після смерті ОСОБА_5 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравець О.О. було заведено спадкову справу №52/2021 (реєстраційний номер 68587723). До спадкової справи із заявами про прийняття спадщини за законом звернулися: Позивачка ОСОБА_3 , Відповідач-1 ОСОБА_4 та Відповідачка-2 ОСОБА_1 .
Відповідач-1 ОСОБА_4 є двоюрідним братом померлого ОСОБА_5 та належить до спадкоємців п`ятої черги відповідно до статті 1265 ЦК України.
Відповідачка-2 ОСОБА_1 подала заяву про прийняття спадщини як племінниця померлого, зазначивши, що її батьком є ОСОБА_9 .
З матеріалів справи, зокрема Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження ОСОБА_10 , вбачається, що матір`ю останнього зазначена ОСОБА_11 , водночас відомостей про батька у вказаному документі немає.
Постановляючи оскаржене судове рішення, суд першої інстанції вірно керувався ст. 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки; ст. 21 СК України про те, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану; ст. 1264 ЦК України про те, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини; ст.ст. 76-81, 89 ЦПК України про оцінку доказів; ст. 315 ЦПК України про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
Встановлюючи факт спільного проживання, суд першої інстанції враховував сукупність доказів: довідку Житлово-будівельного кооперативу «Дніпровець-4» від 15 листопада 2021 року №1511, якою підтверджується, що ОСОБА_3 постійно проживала за адресою: АДРЕСА_2 , разом з ОСОБА_11 та її сином ОСОБА_5 до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ; договір утримання та піклування від 24 березня 2012 року, укладений між ОСОБА_5 та його матір`ю ОСОБА_11 , в якому ОСОБА_3 згадується як співмешканка ОСОБА_5 , і саме на неї покладено обов`язки з оплати квартири АДРЕСА_3 ; копії двох путівок на відпочинок до м. Ялта в період з 02 серпня 2007 року по 10 серпня 2007 року та залізничних квитків, якими підтверджуються спільні поїздки ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на відпочинок; показання свідка ОСОБА_6 , який зазначив, що з ОСОБА_12 він знайомий з 1975 року, вони були одногрупниками в інституті. Свідок зазначив, що ОСОБА_13 розповідав йому про своє особисте життя, про свої стосунки з позивачкою, і просив, щоб він став свідком на їх весіллі, оскільки у них були плани одружитися. Свідок бував у нього в квартирі, зустрічав там позивачку ОСОБА_14 постійно, вона там проживала, хоч і мала квартиру в цьому ж під`їзді. Вона допомагала доглядати за ОСОБА_15 , поки та була жива.
Отже, судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про те, що факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 2004 року до дня його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 - підтверджується сукупністю письмових доказів, показаннями свідка, а також визнанням позовних вимог відповідачем-1 ОСОБА_4 . Докази, надані позивачкою, свідчать про спільне проживання, ведення спільного побуту, наявність взаємних прав та обов`язків, характерних для подружжя: спільне проживання за однією адресою, спільні поїздки на відпочинок, розподіл обов`язків щодо утримання житла та піклування про матір померлого, плани зареєструвати шлюб, а також здійснення позивачкою реєстрації смерті та поховання ОСОБА_5 .
Доводи апеляційної скарги, апеляційним судом відхиляються з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України, учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за умови наявності у суді відповідної технічної можливості, про яку суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі. 
Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з ч. 1 ст. 240 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_1 та її представник були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, призначеного на 20 лютого 2026 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями. Відповідачка та її представник мали можливість подати письмові пояснення, заяви, клопотання, заперечення, реалізували свої процесуальні права шляхом подання відповідних документів до суду, зокрема відзиву на позовну заяву. Більше того, представник відповідачки ОСОБА_2 приймав участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, що підтверджується протоколом засідання від 12.08.2025 р. /т. 1 а.с. 199/. Що стосується розбіжностей між вступною частиною рішення та протоколом судового засідання щодо складу присутніх осіб, колегія суддів зазначає, що такі неточності не є істотним порушенням норм процесуального права, яке могло б вплинути на правильність вирішення справи по суті, та не є самостійною підставою для скасування рішення в розумінні ст. 376 ЦПК України.
Щодо доводів апеляційної скарги про неналежну оцінку судом першої інстанції доказів, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За змістом ч. 1-4 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку всім доказам у справі у їх сукупності та взаємному зв`язку. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з оцінкою, наданою судом першої інстанції. Однак, як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції дослідив усі наявні докази, надав їм належну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність факту проживання позивачки та спадкодавця однією сім`єю.
Довідка Житлово-будівельного кооперативу «Дніпровець-4» від 15 листопада 2021 року № 1511, якою підтверджується постійне проживання позивачки за адресою спадкодавця, була видана управлінням житлово-будівельного кооперативу, на балансі якого перебуває зазначений будинок, і є належним доказом на підтвердження факту спільного проживання, оскільки ЖБК як балансоутримувач будинку має інформацію про осіб, які фактично проживають у квартирах, що перебувають на його балансі. Крім того, вказана довідка оцінювалася судом не ізольовано, а в сукупності з іншими доказами.
Договір утримання та піклування від 24 березня 2012 року, укладений між ОСОБА_5 та його матір`ю ОСОБА_11 , в якому ОСОБА_3 згадується як співмешканка ОСОБА_5 та на яку покладено обов`язки з оплати квартири, є додатковим підтвердженням наявності між позивачкою та померлим стосунків, притаманних сімейним, з веденням спільного побуту та розподілом обов`язків щодо утримання житла. Твердження апелянта про підробленість вказаного договору ґрунтуються виключно на припущеннях, що суперечить ч. 6 ст. 81 ЦПК України, згідно з якою доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Посилання апелянта на те, що спільний відпочинок не є доказом наявності відносин, притаманних подружжю, апеляційний суд враховує, водночас, у цій справі суд першої інстанції не поклав рішення виключно на цей доказ. Спільні поїздки на відпочинок оцінювалися судом в сукупності з іншими доказами, що підтверджують спільне проживання, ведення спільного побуту та наявність взаємних прав та обов`язків. Реєстрація позивачкою смерті спадкодавця та здійснення його поховання, також не є самостійним доказом сімейних відносин, однак у сукупності з іншими доказами підтверджує близькість стосунків між позивачкою та померлим.
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку доказам у їх сукупності та взаємному зв`язку, правильно застосував норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з оцінкою, наданою судом першої інстанції, що не є підставою для скасування судового рішення.
Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, - 

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 лютого 2026 року - залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 лютого 2026 року - залишити без змін.
Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.
Повний текст постанови складено 16.09.2026 р.

Головуючий: Судді: