ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 606/969/17
провадження № 61-10994св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., 
Ситнік О. М.,
учасники справи:
позивач - Приватне підприємство «Гарт Плюс»,
відповідачі: Тернопільська обласна державна адміністрація, ОСОБА_1 ,
особа, яка подавала апеляційну скаргу, - Микулинецька селищна рада Теребовлянського району Тернопільської області,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Микулинецької селищної ради Теребовлянського району Тернопільської області, в інтересах якої діє адвокат Ярмусь Віктор Дмитрович, на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 26 червня 2024 року, постановлену колегією у складі суддів Хоми М. В., Гірського Б. О., Храпак Н. М., та касаційну скаргу Приватного 
підприємства «Гарт Плюс», в інтересах якого діє адвокат Авдєєнко Владислав Валерійович, на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 24 липня 2024 року, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2017 року Приватне підприємство «Гарт Плюс» (далі - ПП «Гарт Плюс) звернулося з позовом до Тернопільської обласної державної адміністрації, 
ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку.
Позов обґрунтований тим, що на підставі договору купівлі-продажу 
від 23 грудня 2005 року, укладеного Приватним агропромисловим підприємством (далі - ПАП) «Надзбруччя» та ПП «Гарт Плюс», останнє набуло право власності на нежитлову будову (цех з виготовлення скла), розташовану 
на АДРЕСА_1 .
28 грудня 2005 року за позивачем у встановленому законом порядку зареєстровано право власності на зазначений об`єкт нерухомого майна.
На час укладення договору купівлі-продажу придбаний позивачем об`єкт нерухомого майна був розташований на земельній ділянці, право власності на яку належало ПАП «Надзбруччя» на підставі державного акта серії ТР № 33 як правонаступнику колгоспу «Надзбруччя», що було встановлено рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 4 листопада 2010 року у справі № 2-767/2010.
ПАП «Надзбруччя» припинило свою діяльність 13 травня 2013 року; власником зазначеного підприємства був ОСОБА_1 .
Розпорядженням голови Теребовлянської районної державної адміністрації Тернопільської області від 6 січня 2005 року № 7 земельна ділянка, на якій розташована вказана нежитлова будівля, на думку позивача, незаконно передана до земель запасу.
Рішенням господарського суду Тернопільської області від 1 березня 2016 року 
у справі № 921/1171/15-г/4 зазначене розпорядження визнано незаконним в частині передачі до земель запасу земельної ділянки площею 1,1276 га, на якій розташований об`єкт нерухомості позивача.
Зазначало, що на час подання позову визнати право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за державою в особі Тернопільської обласної державної адміністрації.
За таких обставин ПП «Гарт Плюс» просило права власності на земельну ділянку площею 1,1276 га, цільовим призначенням якої є розміщення та експлуатація основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, розташовану на території Микулинецької селищної ради Теребовлянського району Тернопільської області.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Заочним рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області
від 5 листопада 2020 року позов задоволено.
Визнано за ПП «Гарт Плюс» право власності на земельну ділянку 
площею 1,1276 га для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, кадастровий номер 25055400:01:001:1521, що розташована на території Микулинецької селищної ради Теребовлянського району Тернопільської області.
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 2 червня 2021 року
апеляційну скаргу Тернопільської обласної державної адміністрації залишено
без задоволення, а заочне рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 5 листопада 2020 року - без змін.
У квітні 2024 року апеляційну скаргу на рішення Теребовлянського районного
суду Тернопільської області від 5 листопада 2020 року подала Микулинецька селищна рада Тернопільського району Тернопільської області (далі - Микулинецька селищна рада), яка не брала участі у розгляді справи.
Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 28 червня 2024 року провадження за апеляційною скаргою Микулинецької селищної ради на заочне рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 5 листопада 2020 року закрито.
Оскаржувана ухвала Тернопільського апеляційного суду від 28 червня 2024 року мотивована тим, що рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 5 листопада 2020 року питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки Микулинецької селищної ради не вирішувалися, тому апеляційне провадження підлягає закриттю.
28 червня 2024 року представник ПП «Гарт Плюс» - адвокат Авдєєнко В. В. звернувся до апеляційного суду із заявою, у якій просив вирішити питання щодо розподілу витрат позивача на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції під час розгляду апеляційної скарги Микулинецької селищної ради.
Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 24 липня 2024 року у задоволенні заяви представника ПП «Гарт Плюс» - адвоката Авдєєнка В. В. про ухвалення додаткового рішення відмовлено.
Постановляючи ухвалу від 24 липня 2024 року, апеляційний суд зазначив про відсутність підстав для визнання дій Микулинецької селищної ради необґрунтованими, оскільки звернення селищної ради до суду за захистом порушеного, на її думку права, а також її дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання нею своїми процесуальними правами та не можуть вважатися необґрунтованими і тягнути за собою обов`язок відшкодувати понесені ПП «Гарт Плюс» витрати на правову допомогу.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У липні 2024 року Микулинецька селищна рада, в інтересах якої діє адвокат Ярмусь В. Д., подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 28 червня 2024 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга Микулинецької селищної ради мотивована неврахуванням апеляційним судом висновків Верховного Суду, викладених у постанові 
від 13 січня 2021 року у справі № 466/5766/13-ц (провадження № 61-13912св20) та 
від 29 червня 2021 року у справі № 201/751/14-ц (провадження № 61-1490св21), про те, що рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, лише тоді, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.
Зазначає про неврахування апеляційним судом того, що попередній власник нерухомого майна ПАП «Надзбруччя» не було власником земельної ділянки на якій розташоване це майно, тому до ПП «Гарт Плюс» не перейшло право власності на спірну земельну ділянку.
Заявник зазначає, що рішенням господарського суду Тернопільської області 
від 1 березня 2016 року у справі № 921/1171/15-г/4 відмовлено ПП «Гарт Плюс» 
у задоволенні позову про визнання права власності на земельну ділянку 
для обслуговування нежитлової будівлі (цеху з виготовленню скла) 
площею 1,1276 га. Господарський суд зазначав, що договором купівлі-продажу нерухомого майна від 23 грудня 2005 року розмір земельної ділянки для обслуговування викупленої будівлі не встановлено і позивач в установленому законом порядку не вчинив жодних дій для оформлення за собою такого права, тому підстави для визнання за позивачем права власності на вказану земельну ділянку відсутні.
Микулинецька селищна рада вказує про неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 904/6059/19 та від 15 червня 2022 року у справі № 924/482/21, про те, що виділення зі сформованої земельної ділянки окремої частини у разі її поділу здійснюються за технічною документацією із землеустрою, оскільки така земельна ділянка є зареєстрованою як об`єкт цивільних прав, і для цього, окрім технічної документації, потрібна лише нотаріально посвідчена згода землекористувача земельної ділянки та згода власника - органу місцевого самоврядування; при цьому така документація не підлягає погодженню та затвердженню в порядку, встановленому Земельним кодексом України, як це передбачено для документації із землеустрою щодо відведення земельних ділянок.
У серпні 2024 року представник ПП «Гарт Плюс» - адвокат Авдєєнко В. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 27 липня 2024 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга ПП «Гарт Плюс» мотивована неврахуванням апеляційним судом при постановленні ухвали від 27 липня 2024 року висновків Великої 
Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 8 червня 2022 року 
у справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22), про те, що у випадку закриття апеляційного провадження відсутні будь-які обставини, які б унеможливлювали або нівелювали загальний принцип відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 23 серпня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПП «Гарт Плюс», в інтересах якого діє 
адвокат Авдєєнко В. В., та витребувано її матеріали із суду першої інстанції. 
Підставою відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ПП «Гарт Плюс», в інтересах якого діє адвокат Авдєєнко В. В., на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 27 липня 2024 року були доводи заявника про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, зокрема статей 141, 142, 354, 356 ЦПК України (абзац другий частини другої статті 389 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Микулинецької селищної ради, в інтересах якої діє адвокат Ярмусь В. Д.
Підставою відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Микулинецької селищної ради, в інтересах якої діє адвокат Ярмусь В. Д., на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 26 червня 2024 року були доводи заявника про:
- неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі № 361/7567/15-а (адміністративне провадження № К/9901/4582/18), від 7 березня 2018 року 
у справі № 569/15527/16-а (адміністративне провадження № К/9901/1323/17), від 20 березня 2018 року у справі № 461/2579/17 (адміністративне 
провадження № К/9901/627/18), від 20 березня 2018 року у справі № 820/4554/17 (адміністративне провадження № К/9901/1/18), від 3 квітня 2018 року у справі № 569/16681/16-а (адміністративне провадження № К/9901/2038/18), від 12 квітня 2018 року у справі № 826/8803/15 (адміністративне 
провадження № К/9901/1571/18) (пункт 1 частини другої 
статті 389 ЦПК України);
- порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права (абзац другий частини другої статті 389 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2025 року справу призначено до судового розгляду. 
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 23 грудня 2005 року 
ПАП «Надзбруччя» та ПП «Гарт Плюс» уклали договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого позивач купив нежитлову будівлю (цех з виготовлення скла), розташований на АДРЕСА_1 . Нежитлова будівля належала ПАП «Надзбруччя» на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Микулинецької селищної ради Теребовлянського району 5 грудня 2005 року.
Суд першої інстанції встановив, що нежитлова будівля розташована на земельній ділянці, яка належала колгоспу «Надзбруччя» згідно з державним актом на право колективної власності серії ТРЗЗ, виданого на підставі рішення Микулинецької селищної ради від 1 вересня 1995 року № 32. Правонаступником колгоспу «Надзбруччя» було ПАП «Надзбруччя».
Згідно з пунктом 3.1 статуту ПАП «Надзбруччя» підприємство є власником майна засновника, продукції, виробленої в результаті господарської діяльності, отриманих доходів, а також іншого майна, набутого на підставах, не заборонених законодавством.
Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області 
від 4 листопада 2010 року у справі № 2-767/2010 встановлено, що відповідно до листа Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 5 серпня 2010 року № 351/С-16 колективне господарство «За комунізм» 
в 1990 році перейменовано у колгосп «Надзбруччя» (протокол від 24 лютого 
1990 року № 1), який реорганізовано у сільськогосподарське товариство власників земельних і майнових паїв «Надзбруччя» (протокол від 30 грудня 1996 року № 1), яке стало правонаступником колгоспу «Надзбруччя». Згодом сільськогосподарське товариство власників земельних і майнових паїв «Надзбруччя» розпорядженням голови Теребовлянської райдержадміністрації 
від 15 лютого 2000 року № 42 перереєстровано у ПАП «Надзбруччя», яке є правонаступником сільськогосподарського товариства власників земельних і майнових паїв «Надзбруччя», про що свідчить виписка із протоколу зборів членів сільськогосподарського товариства власників земельних і майнових 
паїв «Надзбруччя» від 25 січня 2000 року та доповнення до статуту 
ПАП «Надзбруччя».
Розпорядженням голови Теребовлянської районної державної адміністрації 
від 6 січня 2005 року № 7 земельна ділянка, на якій розташована нежитлова будівля (цех з виготовлення скла), передана до земель запасу Микулинецької селищної ради.
Рішенням господарського суду Тернопільської області від 1 березня 2016 року 
у справі № 921/1171/15-г/4 визнано незаконним розпорядження голови Теребовлянської районної державної адміністрації «Про передачу земель загального користування колишніх КСП до земель запасу сільських рад на території району» від 6 січня 2005 року № 7 та запис № 39 додатку до зазначеного розпорядження в частині передачі до земель запасу Микулинецької селищної ради земельної ділянки колективної власності колишнього колгоспу «Надзбруччя» на АДРЕСА_1 площею 1,1276 га під господарськими будівлями і дворами (кадастровий номер 6125055400:01:001:1521), на якій розташована викуплена 
ПП «Гарт Плюс» нежитлова будівля (цех з виготовлення скла).
Постановою господарського суду Тернопільської області від 22 січня 2013 року 
у справі № 11 /Б-921/1444/2013 ПАП «Надзбруччя» визнано банкрутом, а ухвалою від 9 квітня 2013 року затверджено звіт ліквідатора і ліквідаційний баланс та вирішено ліквідувати ПАП «Надзбруччя» як юридичну особу, а грошові вимоги вважати погашеними. Зі змісту вказаних судових рішень суд першої інстанції встановив, що згідно з поданими кредитором та ліквідатором документами будь-яке майно, земельні ділянки та кошти для погашення заборгованості 
у ПАП «Надзбруччя» відсутні.
З витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку від 4 листопада 2020 року № НВ-6113709272020 місцевий суд встановив, що земельна ділянка площею 1,1276 га призначена для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель і споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, розташована на території Микулинецької селищної ради, належить Тернопільській обласній державній адміністрації.
Позиція Верховного Суду, мотиви, з якими керується суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.
Щодо касаційної скарги Микулинецької селищної ради на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 26 червня 2024 року
Відповідно до статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
У статті 18 ЦПК України зазначено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 352 ЦК України).
Суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося (пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України).
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (пункт 4 частини третьої статті 376 ЦПК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного 
цивільного суду від 5 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) викладено висновок, що «аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків».
У постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 0917/443/2012 (провадження № 61-16055св19) вказано, що «право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судом рішення певним чином впливає на їх права та обов`язки, завдає шкоди, що може виражатися у несприятливих для них наслідках».
У постанові Верховного Суду від 27 серпня 2020 року у справі № 127/26512/16 (провадження № 61-47768св18) зазначено, що «у разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті».
У постанові Верховного Суду від 5 квітня 2023 року 
у справі № 714/877/15 (провадження № 61-13835св21) зазначено, що «суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи зачіпає оскаржуване судове рішення безпосередньо права та обов`язки заявника, та лише після встановлення таких обставин вирішити питання про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що ухвалене судом першої інстанції рішення не впливає на права та обов`язки заявника - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду».
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи довів неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша, друга та третя статті 367 ЦПК України).
Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції (висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц
(провадження № 14-242цс18)).
Тобто у разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, і встановлення апеляційним судом, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті. Водночас відповідно до пункту четвертого частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.
Оскаржуючи заочне рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, Микулинецька селищна рада вказувала, що судом вирішено питання про її права та обов`язки, оскільки цим рішенням визнано право власності на земельну ділянку, розташовану на території Микулинецької селищної ради, а сплата податків за користування нею сплачується до місцевого бюджету.
Закриваючи апеляційне провадження за апеляційною скаргою Микулинецької селищної ради на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 5 листопада 2020 року, суд апеляційної інстанції керувався тим, що:
- у мотивувальній та резолютивній частинах рішення місцевого суду не містяться висновки суду про права, обов`язки та інтереси Микулинецької селищної ради;
- апеляційна скарга Микулинецької селищної ради не містить належного обґрунтування про те, яким чином ухвалене судом рішення впливає на її права та обов`язки чи завдає шкоди, що може виражатися у несприятливих для неї наслідках;
- оскаржуване рішення місцевого суду питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки Микулинецької селищної ради не вирішувало.
Апеляційний суд на виконання процесуального закону відкрив апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Микулинецької селищної ради, яка не брала участі у справі, належним чином дослідив доводи апеляційної скарги та встановив, що обставини вирішення місцевим судом питання про права, інтереси, свободи та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердилися.
Встановивши, що суд першої інстанції не вирішував в оскаржуваному рішенні питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки Микулинецької селищної ради, апеляційний суд дійшов правильного висновку про закриття апеляційного провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.
Колегія суддів відхиляє доводи заявника про неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 13 лютого 2018 року 
у справі № 361/7567/15-а (адміністративне провадження № К/9901/4582/18), 
від 7 березня 2018 року у справі № 569/15527/16-а (адміністративне провадження № К/9901/1323/17), від 20 березня 2018 року у справі № 461/2579/17 (адміністративне провадження № К/9901/627/18), від 20 березня 2018 року у справі № 820/4554/17 (адміністративне провадження № К/9901/1/18), 
від 3 квітня 2018 року у справі № 569/16681/16-а (адміністративне провадження № К/9901/2038/18), від 12 квітня 2018 року у справі № 826/8803/15 (адміністративне провадження № К/9901/1571/18), від 18 листопада 2020 року у справі № 904/6059/19 та від 15 червня 2022 року у справі № 924/482/21, оскільки у наведених справах не виникало правовідносин щодо оскарження рішення місцевого суду особою, яка участі у справі не брала, але вважала судове рішення таким, що стосується її прав, інтересів та (або) обов`язків.
Також підлягають відхиленню доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду, викладених у постановах 
від 13 січня 2021 року у справі № 466/5766/13-ц (провадження № 61-13912св20) та 
від 29 червня 2021 року у справі № 201/751/14-ц (провадження № 61-1490св21), оскільки висновки апеляційного суду у цій справі зазначеним висновкам Верховного Суду не суперечать.
Суд апеляційної інстанції надав спірним правовідносинам належну правову оцінку і доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду апеляційної інстанції та зводяться до незгоди з оскаржуваним судовим рішенням і необхідності переоцінки доказів у справі, що не належить до компетенції касаційного суду.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування ухвали апеляційного суду від 26 червня 2024 року, оскільки апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішенняпитання щодо можливості оскарження рішення суду першої інстанції особою, яка не брала участі у справі, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а ухвали апеляційного суду від 26 червня 2024 року
без змін.
Щодо касаційної скарги ПП «Гарт Плюс» на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 27 липня 2024 року
Постановляючи ухвалу від 24 липня 2024 року, апеляційний суд зазначив про відсутність підстав для визнання дій Микулинецької селищної ради необґрунтованими, оскільки звернення селищної ради до суду за захистом порушеного, на її думку, права, а також її дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання своїми процесуальними правами та не можуть вважатися необґрунтованими і тягнути за собою обов`язок відшкодувати понесені ПП «Гарт Плюс» витрати на правову допомогу.
Тому суд апеляційної інстанції відмовив ПП «Гарт Плюс» у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, в якій заявник просив відшкодувати за рахунок Микулинецької селищної ради витрати на професійну правничу, понесені підприємством під час апеляційного перегляду справи.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції, виходячи з такого.
Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.
За вимогами статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Згідно з частиною першою статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Під час розгляду справи як в суді першої інстанції, так і при апеляційному та касаційному переглядах учасники процесу несуть певні витрати.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Види судових витрат, порядок їхньої оплати, розподілу, зменшення розміру тощо встановлено главою 8 ЦПК України.
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
За результатами розгляду справи відповідно до частин першої-третьої 
статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частини восьмої зазначеної статті розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (частина дев`ята статті 141 ЦПК України).
За частинами другою-п`ятою статті 258 ЦПК України розгляд справи по суті судом першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду. Процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, вирішуються шляхом постановлення ухвал. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядках закінчується прийняттям постанови. У випадках, передбачених цим Кодексом, судовий розгляд закінчується постановленням ухвали чи видачею судового наказу.
Таким чином, розглядом справи по суті у суді першої інстанції є вирішення спору шляхом ухвалення судового рішення. Апеляційне та касаційне провадження відповідно до глав 1, 2 розділу V ЦПК України є одним із етапів перегляду судового рішення у разі незгоди з ним однією із сторін (сторонами). Відмова сторони від апеляційної (касаційної) скарги (частина четверта статті 364, частина четверта статті 398 ЦПК України) є правом заявника і не впливає на той факт, що справа вже розглянута по суті судом першої інстанції.
При цьому подання стороною апеляційної (касаційної) скарги та відкриття апеляційного (касаційного) провадження у справі потребує відповідної підготовки інших учасників справи: вивчення апеляційної (касаційної) скарги, її мотивів і доводів, за необхідності - підготовка відзиву на скаргу, участь у судових засіданнях, ознайомлення з матеріалами справи тощо.
Як у суді першої інстанції, так і при апеляційному та касаційному переглядах справи учасники справи мають право на професійну правничу допомогу, що закріплено положеннями статті 59 Конституції України.
Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи (стаття 133 ЦПК України). Відповідно до статті 137 ЦПК України зазначені витрати несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Загальні норми ЦПК України спрямовані на відшкодування судових витрат стороні, яка виграла справу, тобто права якої були невизнані, оспорені або порушені іншою стороною та поновлені лише в результаті розгляду справи судом.
ЦПК України містить норми щодо розподілу судових витрат у разі ухвалення судового рішення (частина друга статті 141 ЦПК України) та у випадках, коли вимоги позивача судом по суті не розглядалися, але справа провадженням закінчується у зв`язку із закриттям такого чи залишенням справи без розгляду (стаття 142 ЦПК України).
Перегляд судових рішень (як рішень, постанов та ухвал) у апеляційному та касаційному порядках унормовано спеціальними статтями ЦПК України. Доступ до апеляційного та касаційного переглядів є одним із принципів цивільного процесу і передбачений у пункті 8 частини третьої статті 2 та статті 17 ЦПК України.
За результатами апеляційного та касаційного переглядів відповідно суд має право як на певні висновки щодо розгляду справи по суті (статті 374, 409 ЦПК України), так і певні процесуальні висновки, які унеможливлюють подальший апеляційний чи касаційний розгляд (статті 362 та 396 ЦПК України).
Однією з таких підстав закриття апеляційного провадження є заява особи, яка подала апеляційну скаргу, після відкриття апеляційного провадження, про відмову від скарги та за відсутності заперечень проти цього інших осіб, які приєдналися до апеляційної скарги (пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України).
Апеляційне провадження має певні етапи, які вимагають як дій суду, так і дій інших учасників справи.
А саме: суд апеляційної інстанції перевіряє відповідність апеляційної скарги щодо форми і змісту вимогам статті 356 ЦПК України, дотримання строку, встановленого статтею 354 ЦПК України, повноважень особи, яка подала таку скаргу, сплату судових витрат та постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
З цією процесуальною дією суду пов`язано право учасників справи подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого апеляційним судом в ухвалі про відкриття апеляційного провадження (частина перша статті 360 ЦПК України).
У частинах другій, четвертій статті 360 ЦПК України встановлено вимоги до форми та змісту відзиву та вказано на необхідність надання доказів надсилання його копій та документів, доданих до нього, іншим учасникам справи.
Тобто надання відзиву на апеляційну скаргу є реалізацією принципу змагальності сторін (пункт 4 частини третьої статті 2 та стаття 12 ЦПК України).
Подання апеляційної скарги та відкриття апеляційного провадження вимагає від інших учасників справи вчинення дій на захист своїх інтересів та спонукає до здійснення певних дій, які б не були реалізовані за відсутності апеляційної скарги.
Тому і у випадку закриття апеляційного провадження мають бути враховані судові витрати, які понесли інші учасники справи у зв`язку зі зверненням з апеляційною скаргою та відкриттям апеляційного провадження.
У такому випадку в апеляційного суду немає необхідності обґрунтовувати добросовісність чи недобросовісність особи, яка подала апеляційну скаргу, оскільки така особа реалізує своє право на апеляційний перегляд судового рішення, однак самостійно прийняла рішення в межах принципу диспозитивності (пункт 5 частини третьої статті 2, стаття 13 ЦПК України) про відмову від апеляційної скарги, усвідомлюючи наслідки такої відмови.
Отже, у разі закриття апеляційного провадження інші учасники справи, які добросовісно реагували на відкриття апеляційного провадження поданням відзиву на апеляційну скаргу, понесли судові витрати, оскільки, у цьому випадку, звернулися за правничою допомогою до адвоката (стаття 15 ЦПК України), а, відтак, могли розраховувати на відшкодування вказаних витрат у випадку відмови у задоволенні апеляційної скарги. Однак такий же за своїми наслідками результат вони б отримали і у разі закриття апеляційного провадження, оскільки судове рішення, ухвалене судом першої інстанції по суті спору, залишається без змін.
Тому у випадку закриття апеляційного провадження відсутні будь-які обставини, які б унеможливлювали або нівелювали загальний принцип 
відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 8 червня 2022 року у справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22), про неврахування яких представник ПП «Гарт Плюс» - адвокат Авдєєнко В. В. зазначав у касаційній скарзі.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні заяви ПП «Гарт Плюс» про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з тим, що дії Микулинецької селищної ради щодо подання апеляційної скарги можуть свідчити про зловживання нею своїми процесуальними правами та не можуть вважатися необґрунтованими і тягнути за собою обов`язок відшкодувати понесені ПП «Гарт Плюс» зазначені витрати.
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Враховуючи, що внаслідок відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення з формальних підстав суд апеляційної інстанції не дослідив та не надав оцінки доказам, поданим ПП «Гарт Плюс» на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу в апеляційному суді, не встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення зазначеної заяви, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, тому підлягає скасуванню з направленням справи в частині вирішення заяви про ухвалення додаткового рішення на новий розгляд.
Під час нового розгляду апеляційному суду належить врахувати викладене, розглянути вказану заяву з додержанням вимог процесуального права, дослідити і належним чином оцінити надані сторонами докази, надати правову оцінку доводам та запереченням сторін і ухвалити законне та справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Микулинецької селищної ради Теребовлянського району Тернопільської області, в інтересах якої діє адвокат Ярмусь Віктор Дмитрович, залишити без задоволення.
Ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 26 червня 2024 року залишити без змін.
Касаційну скаргу Приватного підприємства «Гарт Плюс», в інтересах якого діє адвокат Авдєєнко Владислав Валерійович, задовольнити частково.
Ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 24 липня 2024 року скасувати, справу в частині вирішення заяви Приватного підприємства «Гарт Плюс» про ухвалення додаткового рішення направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: 	І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Сердюк О. М. Ситнік