П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/7026/26	
Головуючий в 1 інстанції: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення рішення: 22 квітня 2026 року
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2026 р. у справі №420/7026/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И В :
У березні 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просила:
- визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Одеській області щодо обмеження пенсії ОСОБА_1 максимальним розміром та застосування понижуючих коефіцієнтів відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.12.2025 № 1778 при перерахунках пенсії з 01.01.2026 та з 01.03.2026; 
- зобов`язати ГУ ПФУ в Одеській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.01.2026 у повному обсязі без обмеження її максимальним розміром та без застосування будь-яких понижуючих коефіцієнтів, із виплатою різниці між фактично отриманою та належною до виплати сумою; 
- зобов`язати ГУ ПФУ в Одеській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.03.2026 (з урахуванням індексації відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 236) у повному обсязі без обмеження її максимальним розміром та без застосування будь-яких понижуючих коефіцієнтів, із виплатою різниці між фактично отриманою та належною до виплати сумою.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2026 року адміністративний позов задоволено. 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, що, на думку апелянта, призвело до неправильного вирішення справи.
Зокрема, апелянт зазначає, що на виконання вимог статті 30 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 30.12.2025 № 1778 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2026 році у період дії воєнного стану», яка є чинною та обов`язковою для виконання органами Пенсійного фонду України. На думку апелянта, зазначеною постановою визначено розміри та порядок застосування обмежувальних коефіцієнтів до спеціальних пенсій, а тому її положення правомірно застосовано пенсійним органом. Крім того, апелянт посилається на те, що відповідно до приписів Закону України № 3668-VI максимальний розмір пенсії не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів для осіб, які втратили працездатність. 
З огляду на викладене просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки заперечував проти її задоволення, вважаючи доводи апеляційної скарги необґрунтованими, та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як правильно встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивачці призначено пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_1 .
Матеріалами справи підтверджується, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області на виконання судового рішення здійснено перерахунок пенсії позивачки з 01.01.2026, за результатами якого підсумок пенсії (з надбавками) становив 54 972,26 грн, а після застосування максимального розміру пенсії та положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.12.2025 № 1778 до виплати визначено 34 551,87 грн.
Також на виконання судового рішення здійснено перерахунок пенсії позивачки з 01.03.2026, за результатами якого підсумок пенсії (з надбавками) становив 58 216,01 грн, а після застосування максимального розміру пенсії та положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.12.2025 № 1778 до виплати визначено 34 551,87 грн.
На адвокатський запит представника позивачки Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області листом від 10.03.2026 року повідомило, що при перерахунку пенсії правомірно застосовано коефіцієнти відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.12.2025 № 1778.
Не погоджуючись із застосуванням при перерахунку пенсії понижуючих коефіцієнтів та обмеженням її максимальним розміром, позивачка звернулася до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що положення статті 30 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» та постанови Кабінету Міністрів України від 30.12.2025 № 1778 фактично змінюють умови пенсійного забезпечення осіб, яким пенсію призначено відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», тоді як згідно з частиною третьою статті 1-1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» зміна умов і норм пенсійного забезпечення таких осіб може здійснюватися виключно шляхом внесення змін до зазначеного Закону та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». У зв`язку з цим суд дійшов висновку про протиправність застосування до позивачки понижуючих коефіцієнтів, передбачених постановою Кабінету Міністрів України № 1778, а також обмеження її пенсії максимальним розміром.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Частиною п`ятою статті 17 Конституції України встановлено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії осіб зумовлена особливим характером виконуваних ними обов`язків щодо забезпечення суверенітету і територіальної цілісності України, а тому встановлені державою соціальні гарантії не можуть бути звужені без належного конституційного обґрунтування.
Абзацом третім преамбули Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначено, що держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунку призначених пенсій у зв`язку зі збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій та вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.
Відповідно до частин першої та третьої статті 1-1 Закону №2262-ХІІ законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, базується на Конституції України і складається із цього Закону, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них.
При цьому зміна умов і норм пенсійного забезпечення таких осіб здійснюється виключно шляхом внесення змін до Закону №2262-ХІІ та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Судом встановлено, що відповідачем при перерахунку та виплаті пенсії позивачці з 01.01.2026 та з 01.03.2026 одночасно застосовано як обмеження максимальним розміром пенсії, так і коефіцієнти до відповідних сум перевищення, передбачені статтею 30 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» та постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2025 року №1778.
Саме правомірність застосування зазначених обмежень є предметом спору у цій справі.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги щодо правомірності обмеження пенсії позивачки максимальним розміром, колегія суддів зазначає таке.
Згідно зі статтею 2 Закону України від 08 липня 2011 року №3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» максимальний розмір пенсії, призначеної відповідно до Закону №2262-ХІІ, не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Саме на наведені положення Закону №3668-VI посилається апелянт, обґрунтовуючи правомірність своїх дій.
Разом із тим рішенням Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України, положення частини сьомої статті 43 Закону №2262-ХІІ, якими встановлювалося обмеження максимального розміру пенсії.
Крім того, рішенням Конституційного Суду України від 12 жовтня 2022 року №7-р(ІІ)/2022 визнано неконституційними приписи статті 2 Закону №3668-VI у частині поширення такого обмеження на осіб, пенсійне забезпечення яких здійснюється відповідно до Закону №2262-ХІІ.
Таким чином, на момент виникнення спірних правовідносин законодавче регулювання, яке передбачало б можливість обмеження максимального розміру пенсії осіб, пенсійне забезпечення яких здійснюється відповідно до Закону №2262-ХІІ, було відсутнє.
Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом, зокрема у постановах від 16 грудня 2021 року у справі №400/2085/19, від 11 липня 2022 року у справі №620/613/21, від 25 липня 2022 року у справі №580/3451/21 та від 17 березня 2023 року у справі №340/3144/21.
Отже, доводи апеляційної скарги у цій частині є безпідставними.
Щодо доводів апеляційної скарги стосовно правомірності застосування до пенсії позивачки коефіцієнтів до відповідних сум перевищення, передбачених статтею 30 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» та постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2025 року №1778, колегія суддів зазначає таке.
Статтею 30 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» передбачено, що у 2026 році під час дії воєнного стану пенсії, призначені, зокрема, відповідно до Закону №2262-ХІІ, розмір яких перевищує десять прожиткових мінімумів, виплачуються із застосуванням коефіцієнтів до сум перевищення у розмірах і порядку, визначених Кабінетом Міністрів України.
На виконання зазначених положень Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 30 грудня 2025 року №1778 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2026 році у період воєнного стану».
Разом із тим наведені приписи фактично змінюють умови пенсійного забезпечення осіб, пенсії яких призначені відповідно до Закону №2262-ХІІ, оскільки передбачають виплату пенсії у меншому розмірі шляхом застосування спеціального механізму її зменшення.
При цьому Закон №2262-ХІІ не містить положень, які б передбачали можливість застосування таких коефіцієнтів або надавали Кабінету Міністрів України повноваження встановлювати додаткові підстави для зменшення вже призначених пенсій.
Конституційний Суд України у рішеннях від 09 липня 2007 року №6-рп/2007, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 та від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 неодноразово наголошував, що законом про Державний бюджет України не можуть змінюватися положення інших законів, зупинятися їх дія або встановлюватися інше правове регулювання правовідносин, уже врегульованих спеціальними законами.
Отже, стаття 30 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» не може бути самостійною правовою підставою для зміни умов пенсійного забезпечення, визначених Законом №2262-ХІІ.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що запровадження в Україні правового режиму воєнного стану саме по собі є достатньою правовою підставою для зміни умов пенсійного забезпечення осіб, пенсія яких призначена відповідно до Закону №2262-ХІІ.
Сам по собі факт запровадження воєнного стану не змінює визначених Законом №2262-ХІІ умов пенсійного забезпечення та не наділяє Кабінет Міністрів України повноваженнями встановлювати нові підстави або механізми зменшення розміру вже призначених пенсій, якщо такі повноваження прямо не передбачені законом.
Крім того, стаття 46 Конституції України не належить до переліку конституційних прав, які можуть бути обмежені відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».
Доводи апелянта про те, що постанова Кабінету Міністрів України №1778 є чинною та не визнана незаконною у встановленому законом порядку, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності правового акта Конституції України чи закону України суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.
Отже, у цій справі суд оцінює не питання чинності постанови Кабінету Міністрів України №1778, а питання можливості її застосування до спірних правовідносин з урахуванням Конституції України та положень спеціального Закону №2262-ХІІ.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не свідчать про неправильне застосування ним норм матеріального чи процесуального права.
Інших доводів, які б свідчили про неправильне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи, апеляційна скарга не містить.
Перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, правильно визначив характер спірних правовідносин, надав належну оцінку доказам та ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до пункту 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Обсяг мотивування залежить від характеру рішення, складності справи, доводів учасників справи та обставин конкретного спору.
Колегія суддів перевірила всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, які мають значення для правильного вирішення спору, однак дійшла висновку, що вони не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин та правильності зроблених ним правових висновків.
Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених належними і допустимими доказами, дослідженими у судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, правильно визначив характер спірних правовідносин, надав належну оцінку зібраним у справі доказам та ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення — без змін.
Згідно зі статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення — без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи, підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.
За таких обставин апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області задоволенню не підлягає, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2026 року у справі № 420/7026/26 слід залишити без змін.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, підстави для нового розподілу судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.
Керуючись статтями 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд апеляційної інстанції, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2026 року у справі № 420/7026/26 залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук