Дата документу 10.06.2026 Справа № 183/2602/24

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН 183/2602/24       Пр. № 22-ц/807/20/26	Головуючий у 1-й інстанції: Круглікова А.В. Суддя-доповідач: Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 червня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.
суддів Кухаря С.В., Подліянової Г.С.
за участі секретаря Камалової В.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2024 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору припиненим та стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом (т.с.1 а.с.1-5), в якому просила: - визнати договір про правову допомогу №146/22 від 20.06.2023 припиненим; - стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 18133,00 грн., - судові витрати покласти на відповідача.
В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що відповідач у справі – Ненашева Я.В. здійснювала представництво інтересів ОСОБА_3 при розгляді Новомоськовським міськрайонним судом Дніпропетровської області цивільної справи № 183/3289/23 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на майно подружжя та поділ спільного майна. 20.06.2023 позивачем було перераховано на виставлені відповідачем рахунки грошові кошти в загальній сумі 18 727,51 грн. та 21.06.2023 - суму в розмірі 606,02 грн. Також 27.06.2023 ОСОБА_1 перерахувала кошти в сумі 4321,00 грн., з яких: 2733,00 грн. на оплату судового збору та 1500,00 грн. на оплату експертної оцінки. Позивач вказувала, що адвокат Ненашева Я.В. свої обов`язки щодо представництва інтересів ОСОБА_1 в суді при розгляді справи № 183/3289/23 належним чином не виконала. У зв`язку з чим, 19.01.2024 та 29.01.2024 позивачем направлено на електронну адресу відповідача листи про розірвання договору про надання правової допомоги від 20.06.2023. Разом з тим, як вказує позивач, ОСОБА_2 жодної відповіді на листи позивача не надала, угоду про припинення договору не підписала, грошові кошти в загальній сумі 18 133 грн. не повернула. 
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Майна Г.Є. (т.с.1 а.с.19). Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області (т.с.1 а.с.21) дану справу передано за підсудністю до Комунарського районного суду м. Запоріжжя. В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Круглікову А.В. (т.с.1 а.с.23). Ухвалою суду першої інстанції (а.с.30) провадження у цій справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
У серпні 2024 року позивачем подано заяву про зміну предмету позову (т.с.1 а.с.59-62), в якій остання просила: - визнати договір про надання правової допомоги від 20.06.2023 припиненим; - визнати грошові кошти у розмірі 18127,00 грн., відповідно до наданих платіжних інструкцій від 04.03.2024 року, 18.03.2024 року, 22.07.2024 року такими, які повернуті адвокатом Ненашевою Я.В. у зв`язку з припиненням (розірванням) договору про надання правової допомоги від 20.06.2023 року, який міститься в матеріалах цивільної справи №183/3289/23, що розглядається Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2024 року (т.с.1 а.с.111-114)у задоволенні позову позивача у цій справі відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (т.с.1 а.с.121-146) просила поновити строк на апеляційне оскарження, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а також судові витрати покласти на відповідача.
В автоматизованому порядку 24.01.2025 року для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Подліянову Г.С. (т.с.1 а.с.148). Ухвалою апеляційного суду в порядку задоволення клопотання апелянта останній строк на апеляційне оскарження вищезазначеного рішення суду першої інстанції у цій справі поновлено, скаргу апелянта залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків (т.с.1 а.с.149), які було усунуто у встановлений апеляційним судом строк (т.с.1 а.с.151-156). Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою у цій справі відкрито 11.02.2025 року (т.с.1 а.с.157), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (т.с.1 а.с.158), з урахуванням відповідного навантаження судді-доповідача і колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень, штату суддів Запорізького апеляційного суду (10) взагалі, а також відпустки судді-доповідача у період з 17.02.2025 року по 03.03.2025 року включно (довідка – т.с.1 а.с.166).
Відповідач (довідка про доставку електронного документу – копії ухвали апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження у цій справі – 11.02.2025 року - т.с. 1 а.с. 160) не скористалась своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі. Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.
При цьому, відповідач ОСОБА_2 подала апеляційному суду клопотання про зупинення провадження у цій справі на підставі ст. 251 ч. 1 п. 2 ЦПК України із додатками до нього на підтвердження перебування її на військовій службі і безпосередній участі в заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією РФ проти України (т.с.1 а.с.170-173, 203-205), в якому просила зупинити провадження у цій справі до звільнення її, як відповідача, з військової служби.
Ухвалою апеляційного суду від 23.05.2025 року (т.с.1 а.с.188) розгляд цієї справи призначено в режимі відеоконференції в порядку задоволення клопотання сторони представника позивача ОСОБА_1 – Морозова Є.О. (т.с.1 а.с.174-178). 
В автоматизованому порядку 27.05.2025 року суддею Трофимовою Д.А. замінено суддю Подліянову Г.С. у зв`язку з тривалою відпусткою останньої (т.с.1 а.с.190-191). Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 28.05.2025 року, не відбувся та був відкладений через перебування судді - члена колегії Трофимової Д.А. на нетривалому лікарняному, якій не давав права на її заміну в автоматизованому порядку іншим суддею (довідка – т.с.1 а.с.195), з урахуванням відпустки судді – доповідача у період з 07.07.2025 року по 14.08.2025 року включно (довідка - т.с.1 а.с.202).
В автоматизованому порядку 02.09.2025 року суддями Кухар С.В. та Подліяновою Г.С. у цій справі замінено суддів Кочеткову І.В. (у зв`язку із тривалою хворобою останньої, термін якого не визначено) та ОСОБА_5 (у зв`язку із тривалою відпусткою останньої - т.с.1 а.с.206-207). 
Позивач ОСОБА_1 подала апеляційному суду клопотання про відкладення розгляду цієї справи для звернення до Ради адвокатів Запорізької області з відповідними запитами щодо поведінки адвоката Ненашевої Я.В., яке надійшло апеляційному суду двічі: електронною поштою (т.с.1 а.с.208- 216) та через «Електронний суд» (т.с.1 а.с.217-240). 
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 03 вересня 2025 року (т.с. 253-255) у судовому засіданні за відсутності сторін за присутності в режимі відеконференції представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_6 (т.с. 1 а.с. 246-251) клопотання ОСОБА_2 про зупинення провадження у цій справі задоволено, зупинено провадження у цій справі до припинення перебування відповідача ОСОБА_2 у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на військовий стан і виконують бойові завдання у зоні бойових дій.
У подальшому апеляційним судом направлено запит до Міністерства оборони України (т.с.2 а.с.1), в якому апеляційний суд просив надати інформацію щодо проходження на теперішній час військової служби громадянкою України ОСОБА_2 . Листом (т.с.2 а.с.2) Міністерство оборони України повідомило, що відповідно до ст. 1 ЗУ «Про Національну гвардію України» Національна гвардія України є військовим формуванням з правоохоронними функціями, що входить до системи Міністерства внутрішніх справ України. Відповідно до ст. 6 ч. 1 ЗУ «Про Національну гвардію України» військово-політичне та адміністративне керівництво Національною гвардією України здійснює Міністр внутрішніх справ України. З урахуванням викладеного, апеляційним судом направлено запит до Міністерства внутрішніх справ України (т.с.2 а.с.3), в якому апеляційний суд просив надати інформацію щодо проходження на теперішній час військової служби громадянкою України ОСОБА_2 . Листом (т.с.2 а.с.7-8). Головне управління Національної гвардії України повідомило про те, що на цей час громадянка ОСОБА_2 військову службу в Національній гвардії України не проходить. 
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 29 січня 2026 року (т.с.2 а.с.10) провадження у цій справі поновлено, призначено дану справу до апеляційного розгляду, з урахуванням відпустки судді-доповідача у період з 16.02.2026 року по 02.03.2026 року (довідка т.с.2 а.с. 17).
Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 04.03.2026 року, не відбувся та був відкладений (т.с. 2 а.с. 26-28) в порядку задоволення клопотання ОСОБА_6 , як колишнього представника позивача – апелянта ОСОБА_1 , який з`явився в режимі відеоконфернції, та зазначав, що бажає оформити нову довіреність, для оформлення якої потрібний тривалий час десь до 10.06.2026 року, оскільки попередня, яка наявна у матеріалах цієї справи, закінчилась 18.10.2025 року (т.с. 1 а.с. 91). 
Також, 28.05.2026 року позивач (апелянт) ОСОБА_1 подала апеляційному суду клопотання /заяву (т.с. 1 а.с. 192-194), в якому просила розглядати дану справу без її участі за участі її представника ОСОБА_6 .
У червні 2026 року ОСОБА_7 надіслав апеляційному суду для долучення до матеріалів цієї справи копію нової довіреності ОСОБА_1 від 28.04.2026 року (т.с. 2 а.с. 39-55) на представництво ним інтересів останньої у цій без права передоручення строком на 3 (три) роки до 28.04.2029 року.
У дане судове засідання повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи належним чином (т.с.2 а.с.32-34), всі учасники цієї справи не з`явились, окрім в режимі відеконференції представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_6 (т.с. 2 а.с. 52-54), про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали. 
Раніше відповідач ОСОБА_2 04.03.2026 року подавала апеляційному суду у цій справі заяву (т.с. 2 а.с. 22-23), в якій зазначала про необґрунтованість вищезазначеної апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 у цій справі ( ОСОБА_8 – є адвокатом і діє на підставі свідоцтва на право здійснення адвокатської діяльності № 570 видане Запорізькою КДК 13.10.2006 року. Так, в літку 2023 року до мене, як до адвоката звернулась пані ОСОБА_9 та пояснила, що в провадженні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області знаходиться на розгляді позов її колишнього чоловіка про розподіл майна подружжя. Правова позиція з ОСОБА_10 була погоджена. Адвокатом були виконані всі необхідні дії для надання правової допомоги стороні. Складена і направлена зустрічна позовна заява до суду, були зроблені ряд запитів та отримані необхідні докази, надавався постійний юридичний супровід Єрзовой по всім цивільним питанням особи. На при кінці 2023 року в мережі Інтернет на сторінці «Фейсбук» я побачила, що ОСОБА_9 постить і явно підтримує вторгнення Росії в Україну та розв`язання війни. В телефонній розмові з цього приводу вона ще раз підтвердила свою позицію і наполягала на капітуляції України та зміни державної влади в нашій державі силовим методом. 25 січня 2024 року мною було прийнято рішення про негайне розірвання укладеного договору «Про надання правової допомоги» та припинення представництва інтересів ОСОБА_11 у Новомосковському суді. Про що особа булла обізнана письмово. Відповідна заява була направлена і до Новомосковського міськрайсуду. Через деякий час я отримала письмову вимогу від Єрзовой про повернення грошових коштів у сумі 18133,00 грн. Усі грошові кошти ОСОБА_12 . Були повернуті у повному обсязі, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями про переказ коштів (127грн. – 22.07.2024, 5503грн. – 04.03.2024р.,12503- 18.03.2024р.). Достовірно будучі обізнаною про повернення грошових коштів, представник ОСОБА_13 маючи явно шахрайський намір та вводячи суд в оману, звернувся з позовом про повернення грошових коштів ще раз. Крім того, в подальшому ОСОБА_9 повідомила, що її новий представник вже ознайомився з матеріалами цивільної справи, тому припинення представництва ОСОБА_14 адвокатом Ненашевой Я.В. було зупинене ще 25 січня 2024 року. Новомосковський райсуд неодноразово письмово був повідомлений адвокатом Ненашевой Я.В. про припинення надання нею правової допомоги ОСОБА_15 в цьому провадженні. Крім того, строк дії договору про надання правової допомоги ОСОБА_14 сплинув більше 2 років тому. В подальшому ОСОБА_9 вибачилась за свою поведінку і пояснила, що подала апеляційної скарги – це ініціатива її представника (який в стані алкогольного сп`яніння і 2 годи ночі телефонує з погрозами). Виходячи з наведеного, вважаю, що апеляційна скарга є не обґрунтованою і такою що не підлягають задоволенню…» та просила розглядати дану справу апеляційним судом за її відсутності.
За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом. 
При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності сторін за присутності в режимі відеконференції представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_6 (т.с. 2 а.с. 52-54).
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 10 червня 2026 року, постановленою протокольно, у задоволенні усних клопотань представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_6 про визнання обов`язковою явки відповідача ОСОБА_2 у судове засідання апеляційного суду у цій справі та про витребування у відповідача ОСОБА_2 оригіналу договору про правову допомогу №146/22 від 20.06.2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , копія якого міститься у матеріалах іншої цивільної справи ЄУН № 183/3289/23, яка була предметом розгляду іншого суду - Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Оскільки, апеляційним судом не встановлено підстав для задоволення цих клопотань представника позивача (апелянта) у цій справі.
Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача в режимі відео конференції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача  ОСОБА_1 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 258 ч. 1 ЦПК України судовими рішеннями є …рішення, постанови…
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції Закону України № 4173-IX від 19.12.2024, який набрав законної сили з 08.02.2025 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги ухвалює постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст. ст. 258, 259, 265, 268 ЦПК України та виходив із того, що вимоги позивача до відповідача у цій справі є необґрунтованими та не підтвердженими зібраними у цій справі доказами.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене із додержанням вимог закону, є правильним та законним.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України – питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду. 
Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.
Так, розглянувши заяву ОСОБА_1 від 23.08.2024 року про зміну предмету позову, суд першої інстанції правильно виходив з такого.
Статтею 49 ЦПК України унормовано, що сторони користуються рівними процесуальними правами (ч. 1). До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі (ч. 3). При розгляді заяви позивача від 23.08.2024 року судом першої інстанції правильно враховано, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. З огляду на викладене, судом першої інстанції було правильно правильно встановлено, що заявою від 23.08.2024 року про зміну предмету позову ОСОБА_1 в частині заявленої вимоги «про визнання грошових коштів в розмірі 18127,00 грн. такими, які повернуті адвокатом Ненашевою Яною Валеріївною у зв`язку з припиненням (розірванням) договору про надання правової допомоги від 20.06.2023» фактично змінює, як предмет, так і підставу позову, що не передбачено нормами ЦПК України та не допускається у цивільному процесі. Так, вбачається, що вказана заява про зміну предмета позову ґрунтується вже на нових обставинах справи, а саме: визнання позивачем факту повернення ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 18127,00 грн. Крім того, судом першої інстанції правильно враховано, що заява про зміну предмету позову подана до суду ОСОБА_1 – 23.08.2024 року, тобто, в порушення вимог ч. 3 ст. 49 ЦПК України, пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі, яке було призначено судом на 30.07.2024 року. На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у прийнятті вищезазначеної заяви ОСОБА_1 від 23.08.2024 про зміну предмету позову у цій справі ЄУН № 183/2602/24.
Також, у судовому засіданні 28.11.2024 року у суді першої інстанції представником позивача було заявлено усне клопотання про витребування доказів, а саме: - договору про надання правової допомоги укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який міститься в матеріалах цивільної справи № 183/3289/23, що розглядається Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області.
Проте, суд першої інстанції при вирішенні вказаного клопотання сторони позивача в оскаржуваному рішення правильно зазначав таке. 
Відповідно до ст. 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом (ч. 1). У клопотанні повинно бути зазначено:1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу (ч. 2). З огляду на норми ст. 84 ЦПК України, оскільки представником позивача не наведено жодних вжитих останнім заходів для отримання такого доказу самостійно, доказів вжиття таких заходів та жодним чином необґрунтовано причин неможливості самостійного отримання цього доказу в Новомосковському міськрайонниму суді Дніпропетровської області, судом першої інстанції правильно відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів у цій справі.
Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні регламентуються Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Пунктом 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно з ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правничої допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правничої допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги (ч. 1). Повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом (ч. 3). Адвокат зобов`язаний діяти в межах повноважень, наданих йому клієнтом, у тому числі з урахуванням обмежень щодо вчинення окремих процесуальних дій (ч. 4). За змістом ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правничої допомоги укладається в письмовій формі (ч. 1). Договір про надання правничої допомоги може вчинятися усно у випадках: 1) надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди); 2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правничої допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим - з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкоди - у найближчий можливий строк (ч. 2). До договору про надання правничої допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права (ч. 3). Зміст договору про надання правничої допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики (ч. 5).
Як вбачається з матеріалів справи, обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач посилалась на укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 письмовий договір про надання правової допомоги від 20.06.2023 № 146/22 на представництво інтересів ОСОБА_1 при розгляді цивільної справи № 183/3289/23.
Разом з тим, як встановлено судом першої інстанції в ході розгляду цієї справи, договору про надання правової допомоги від 20.06.2023 № 146/22, на який посилається позивач, обґрунтовуючи заявлені вимоги, ОСОБА_1 до матеріалів справ не надано. 
Водночас, відповідач ОСОБА_2 в її відзиві на вищезазначену позовну заяву позивача у цій справі (т.с.1 а.с. 38-48) не заперечувала проти факту укладення між сторонами у цій справі договору про надання правової допомоги від 20.06.2023 року.
За таких обставин, судом першої інстанції у цій справі було правильно враховано норми ч. 1 ст. 82 ЦПК України, за змістом яких визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Судом першої інстанції було правильно встановлено, що, обґрунтовуючи свою вимогу про визнання договору про правову допомогу від 20.06.2023 № 146/22 припиненим, позивач посилалась про направлення на адресу відповідача 19.01.2024 та 29.01.2024 заяв про розірвання договору.
Статтею 29 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що дія договору про надання правничої допомоги припиняється його належним виконанням (ч. 1). Договір про надання правничої допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. При цьому клієнт зобов`язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об`єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язаний (зобов`язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов`язані з достроковим припиненням (розірванням) договору (ч. 2).
Відповідно до ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1). Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (ч. 2). У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (ч. 3).
З огляду на викладене, судом першої інстанції було також правильно встановлено, що позивачем, на підтвердження викладених у позові обставин, жодних заяв про розірвання договору про правову допомогу від 20.06.2023 № 146/22 та доказів направлення цих заяв на адресу відповідача – 19.01.2024 та 29.01.2024 до матеріалів справи не було додано. 
Також, судом першої інстанції правильно не прийнята до уваги у цій справі в якості доказів припинення між сторонами відносин за договором від 20.06.2023 року додана відповідачем до матеріалів справи додаткова угода від 25.01.2024 року, за змістом п. 1 якої сторони дійшли згоди про припинення дії договору про правову допомогу від 20.06.2023 року (т.с.1 а.с.41).
Оскільки, суд першої інстанції правильно виходив з того, що надана відповідачем додаткова угода від 25.01.2014 року не підписана зі сторони Клієнта – позивача у цій справі. Також, відсутні докази направлення відповідачем вказаної вище додаткової угоди на адресу ОСОБА_1 . 
Крім того, як повідомила суду першої інстанції позивач в ході розгляду цієї справи, жодних додаткових угод про припинення дії договору про правову допомогу від 20.06.2023 року остання не отримувала та не підписувала. 
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч. 2). Статтею 77 ЦПК України унормовано, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2). Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. 3). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1). Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2). Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України).
З огляду на викладене, враховуючи відсутність в матеріалах справи оригіналу договору про правову допомогу від 20.06.2023 або ж його належним чином засвідченої копії, суд першої інстанції був позбавлений можливості встановити дійсні виникненні правовідносини між сторонами у справі на підставі вказаного договору, визначити зміст такого договору, його істотні умови, в т.ч. умови щодо предмету, строку дії та передбачені підстави розірвання такого договору однією із сторін в односторонньому порядку. Отже, заявляючи вимогу про визнання договору про правову допомогу від 20.06.2023 року припиненим, позивачем не доведено в ході розгляду цієї справи припинення існування між сторонами правовідносин за договором про правову допомогу від 20.06.2023 року.
Також, суд першої інстанції правильно виходив з того, що приписи, зокрема, статті 16 ЦК України не передбачають способом захисту права та інтересу визнання договору припиненим, а реалізація таких способів захисту як зміна або припинення правовідношення може відбуватися шляхом розірвання договору.
За таких обставин, з огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що підстави для визнання договору про правову допомогу від 20.06.2023 № 146/22 припиненим не доведені позивачем в ході розгляду цієї справи. А тому, судом першої інстанції правильно відмовив у задоволенні заявлених вимог позивача до відповідача у цій частині. 
Крім того, судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 18133,00 грн., які були перераховані ОСОБА_1 на виконання договору про правову допомогу від 20.06.2023 № 146/22. 
В якості доказів перерахування коштів на рахунок відповідача позивачем до матеріалів справи додано копії платіжних інструкцій, а саме: від 20.06.2023 на суму 500 грн., від 20.06.2023 на суму 17850,00 грн., від 20.06.2023 на суму 502,51 грн., від 27.06.2023 на суму 4300,00 грн. (т.с.1 а.с.8-9, 11).
Розглянувши наведені вище докази, суд першої інстанції правильно встановив, що платіжні інструкції від 20.06.2023 на суму 500,00 грн. та від 27.06.2023 на суму 4300,00 грн. не містять визначення - «Отримувача коштів». Крім того, наведені вище платіжні інструкції не містять посилання на договір про правову допомогу від 20.06.2023 № 146/22, як на підставу перерахування цих коштів. 
Водночас, відповідач ОСОБА_2 в її відзиві на позов позивача у цій справі у суді першої інстанції (т.с. 1 а.с. 38-48) підтверджувала факт перерахування ОСОБА_1 на рахунок відповідача суми коштів в розмірі 18000,00 грн. Також, відповідач повідомила суду першої інстанції, що сума коштів в розмірі 18133,00 грн. була добровільно повернута (перерахована) відповідачем ОСОБА_1 – 04.03.2024, 18.03.2024 та 22.07.2024, що підтверджується доданими до цього відзиву копіями платіжної інструкції від 22.07.2024 на суму 127,00 грн., банківськими виписками від 04.03.2024 та від 18.03.2024 на суму 5503,00 грн. та 12503,00 відповідно (т.с.1 а.с.45-47).
Факт перерахування ОСОБА_2 грошових коштів ОСОБА_1 в загальній сумі 18133,00 грн. не заперечувався позивачем ОСОБА_1 в ході розгляду цієї справи. 
Разом з тим, як стверджувала позивач у судовому засіданні у суді першої інстанції, яке відбулось 28.11.2024,  ОСОБА_16 при перерахуванні вказаних коштів не визначила їх підставу перерахування. А тому, позивач не вважає, що сума в розмірі 18133,00 грн. була перерахована відповідачем позивачу саме на виконання договору про правову допомогу від 20.06.2023 № 146/22.
Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту (ч. 1). Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги (ч. 2). При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ч. 3). Враховуючи норми ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а також відсутність в матеріалах справи договору про правову допомогу від 20.06.2023 № 146/22, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем в ході розгляду цієї справи не доведено наявність умов та підстав, передбачених умовами договору про правову допомогу від 20.06.2023 № 146/22, для повернення ОСОБА_2 позивачу виплаченого гонорару, сплаченого за спірним договором.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_16 18133,00 грн. у цій справі є необґрунтованими та не підтвердженими зібраними у справі доказами, у зв`язку з чим, у задоволенні вказаних вимог позивача до відповідача у цій справі суд першої інстанції також правильно відмовив.
Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1  є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача, яку вона та її представник вважають такою, що є єдино правильною та єдино можливою. Ці доводи є такими, що фактично дублюють доводи позову позивача у цій справі у суді першої інстанції, яким останній вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.
Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України. За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставусвоїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України). Підстави для звільнення від доказування сторони позивача, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні. Позивач та представник останньої не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.
Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача. Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасник справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України). В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лишеу виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2,3 ЦПК України, у цій справі відсутні та стороною позивача апеляційному суду не надані.
Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення. В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення. Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України. 
Крім того, встановлено, що суд першої інстанції оскаржуваним рішенням правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України вирішив питання про судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи судом першої інстанції. 
За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни. 
Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом. 
Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2024 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повна постанова апеляційним судом складена 07.06.2026 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Кухар С.В.	Подліянова Г.С.