ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 липня 2026 року
м. Київ
справа № 591/3720/24
провадження № 51-1461км26
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі: 
головуючої	ОСОБА_1 ,	
суддів	ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,	
за участю: секретаря судового засідання	 ОСОБА_4 ,	
прокурора	ОСОБА_5 ,	
захисника	ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),	
розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця смт Краснопілля Сумської області,
на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 16 травня 2025 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 14 січня 2026 року.
Обставини справи

1. Оскарженим вироком ОСОБА_7 засуджено за частиною 2 статті 111 Кримінального кодексу України (КК) до 15 років позбавлення волі з конфіскацією майна.
2. Суд визнав доведеним, що він, громадянин України, в період збройного конфлікту, в умовах воєнного стану, умисно перейшов на бік ворога, коли, перебуваючи у м. Бєлгород Російської Федерації (РФ), 23 вересня 2022 року за власною ініціативою прибув до військового комісаріату, де вступив у злочинну змову з представниками збройних сил РФ і був мобілізований до їхніх лав. 28 вересня 2022 року він прибув на територію Луганської області, де виконував бойові завдання поблизу с. Червонопопівка Сєвєродонецького району, а 28 жовтня 2022 року був взятий в полон військовослужбовцями Збройних Сил України. 
3. Апеляційний суд оскарженою ухвалою залишив вирок без зміни.
Вимоги і доводи касаційної скарги 

4. Захисник, посилаючись на пункт 1 частини 1 статті 438 Кримінального процесуального кодексу України (КПК), просить скасувати оскаржені судові рішення і закрити кримінальне провадження.
5. Захисник стверджує, що:
- відеозапис інтерв`ю із засудженим на YouTube-каналі та протокол огляду відеозапису є недопустимим доказом через істотне порушення фундаментальних прав людини, оскільки по суті є опитуванням особи, яка перебувала під повним контролем держави, без роз`яснення їй прав, передбачених статтею 63 Конституції України та статтею 18 КПК;
- суди безпідставно визнали, що засуджений добровільно вступив до збройних сил РФ, хоча в самому інтерв`ю він неодноразово казав про вчинення ним дій під примусом та залякуваннями, і ця версія захисту не спростована поза розумним сумнівом;
- з жовтня по грудень 2022 року засуджений перебував в полоні на території України, проте органи досудового розслідування не вжили жодних заходів для проведення процесуальних дій, натомість відомості до ЄРДР були внесені лише у вересні 2023 року - після його передачі до РФ;
- апеляційний суд порушив вимоги статті 419 КПК, оскільки належним чином не проаналізував доводів захисту щодо недопустимості похідних доказів та формально продублював висновки суду першої інстанції. 
Позиції учасників касаційного розгляду

6. Захисник підтримала касаційну скаргу, просила її задовольнити. 
7. Прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги, вважаючи оскаржені рішення законними та обґрунтованими. 
Оцінка Суду

8. Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені сторонами доводи, Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід частково задовольнити.
9. Частиною 2 статті 433 КПК передбачено, що касаційна інстанція переглядає рішення судів попередніх інстанцій у межах касаційної скарги. Згідно з частиною 2 статті 438 КПК при вирішенні питань про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення касаційна інстанція має керуватися статтями 412-414 КПК. 
10. Суди попередніх інстанцій ґрунтували свій висновок про винуватість засудженого на такій сукупності досліджених у судовому засіданні доказів: 
- відеозапис інтерв`ю, розміщений на відеохостингу YouTube під назвою « ОСОБА_7 , «АТО-шник» перешел на другую сторону/@VolodymyrZolkin»[1] і протокол огляду від 06 березня 2024 року цього інтерв`ю. У цьому матеріалі зафіксовано висловлювання засудженого щодо його прибуття 23 вересня 2022 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 , зарахування до збройних сил РФ, переміщення на Луганщину та подальшого взяття в полон 28 жовтня 2022 поблизу с. Червонопопівка; 
- лист УДМС України в Сумській області від 25 грудня 2023 року, який підтверджує, що засуджений має паспорт громадянина України, і відомості про його вихід з громадянства України до міграційної служби не надходили; 
- документи, які підтверджують факт його колишньої служби у Державній прикордонній службі України;
- лист УСБ України в Сумській області від 14 грудня 2023 року, у якому повідомляється про перетин засудженим державного кордону у напрямку РФ; 
- лист Координаційного штабу з питань поводження з військовополоненими від 19 січня 2024 року, згідно з яким засудженого 31 грудня 2022 року передали до РФ відповідно до Порядку здійснення передачі військовополонених ворогів державі-агресору та звільнення оборонців України, які перебувають у полоні. 
11. Суд зазначає, що детальний аналіз взаємозв`язку та змісту наведених доказів вказує на вирішальне значення відеозапису інтерв`ю із засудженим для обвинувачення.
12. Документи УДМС та ДПСУ засвідчують лише правовий статус особи як громадянина України, проте самі по собі не доводять вчинення будь-якого злочину. Листи УСБ України та Координаційного штабу підтверджують факт виїзду засудженого до Російської Федерації та його перебування в полоні на час обміну, але не містять відомостей про те, за яких обставин, коли та з якими мотивами він опинився у складі збройних формувань ворога. 
13. Суд констатує, що у матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які інші докази події злочину, які б містили інформацію щодо його приєднання до збройних сил РФ (наприклад, військових документів РФ чи інших доказів) або затримання його на полі бою. Весь виклад фактичних обставин справи у вироку (зокрема, щодо дати візиту до Бєлгородського військкомату та переміщення на територію Луганської області) встановлено виключно на основі тверджень обвинуваченого, зафіксованих на відео.
14. Ця обставина змушує суд детально розглянути доводи захисту щодо допустимості відеозапису інтерв`ю.
15. Обґрунтовуючи його допустимість, суди попередніх інстанцій послалися на те, що це відео становить собою «електронний документ», виявлений у відкритому доступі в мережі Інтернет і оформлений протоколом перегляду.
16. Суд не може погодитися з такою спрощеною оцінкою допустимості. Допустимість доказу визначається не формою фіксації інформації слідчим під час огляду інтернет-ресурсу, а законністю джерела та обставин, за яких були отримані відомості, відображені на відеозаписі.
17. Суд відзначає, що на момент запису інтерв`ю засуджений перебував під повним, всеосяжним і виключним контролем органів влади України у статусі військовополоненого. Будь-який доступ сторонніх осіб із технічними засобами відеофіксації до режимного об`єкта з високим ступенем ізоляції є неможливим без прямого дозволу і активного сприяння з боку адміністрації місця його утримання. 
18. У практиці Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) сформульовано позицію: якщо держава використовує третіх осіб або створює для них спеціальні умови в ізольованому середовищі з метою виуджування самовикривальних свідчень від особи, позбавленої свободи, в обхід процесуальних гарантій, такі дії становлять «функціональний еквівалент допиту», проведеного без адвоката та роз`яснення права на мовчання.[2] За таких обставин виникає презумпція того, що приватний співрозмовник діяв як де-факто агент держави.
19. Суд усвідомлює відмінність цієї справи від справ, де поліція безпосередньо інструктувала свого агента-інформатора. У цьому провадженні немає доказів тому, що блогер діяв за інструкціями державних органів. Проте ця відмінність не змінює характер отримання доказу через наявність системної протекції з боку держави.
20. Блогер, який отримав дозвіл на інтерв`ю із засудженим, спеціалізується на систематичному створенні контенту за участю військовополонених, опублікувавши десятки подібних інтерв`ю, тому манера та фокус цих інтерв`ю були заздалегідь відомі органам влади. Регулярний допуск цієї особи до полонених свідчить про системну інтеграцію його діяльності з системою функціонування місць утримання військовополонених.
21. Більше того, логічний аналіз матеріалів виявляє, що ще до початку запису інтерв`юер вже знав деяку інформацію про засудженого, - наприклад, той факт, що він служив в зоні АТО в складі українських сил, - про що блогер впевнено повідомив під час інтерв`ю. Оскільки саме по собі перебування у полоні не могло свідчити про цей факт біографії засудженого, це дає підстави для висновку, що блогер отримав інформацію від представників державних органів України до початку інтерв`ю, що свідчить про інформаційне сприяння з їх боку.
22. Суд також підкреслює необхідність оцінки суб`єктивного сприйняття ситуації самим військовополоненим. Особа, яка перебуває в ізоляції в руках супротивника, підпорядкована суворому примусовому режиму установи. За відсутності захисника будь-яке розпитування, організоване за сприяння адміністрації, полонений обґрунтовано сприймає як примусовий захід або елемент процедури, від якого він не може вільно відмовитися. За таких обставин записана на камеру «добровільна згода» на інтерв`ю не може нівелювати примусовий характер самої ситуації. 
23. Крім того, відповідно до методологічного принципу системної інтеграції, сформульованого Великою Палатою ЄСПЛ у рішенні щодо прийнятності у справі України та Нідерландів проти Росії,[3] норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в умовах війни мають тлумачитися узгоджено з міжнародним гуманітарним правом (МГП) як lex specialis. Стаття 13 Третьої Женевської конвенції прямо забороняє піддавати військовополонених, серед іншого, й «цікавості публіки». У сучасних конфліктах ця заборона також поширюється на публікацію фото- і відеоматеріалів, записів допитів або приватних розмов, особистого листування чи будь-яких інших приватних даних, незалежно від того, який канал зв`язку використовується, включаючи Інтернет.[4] Дозвіл держави на створення та публікацію такого інтерв`ю є грубим порушенням МГП. 
24. Зважаючи на це Суд наголошує: держава не може забезпечити право на справедливий суд та посилатися на законність збирання доказів, якщо первісне отримання інформації відбулося внаслідок прямого та грубого порушення нею ж зобов`язань за МГП.
25. Тому Суд доходить висновку, що відеозапис інтерв`ю із засудженим, отриманий за системного сприяння та інформаційного підживлення з боку органів державної влади в обхід конституційних гарантій (стаття 63 Конституції України, стаття 18 КПК), є недопустимим доказом у розумінні статті 87 КПК України.
26. Хоча Суд визнав вище, що цей відеозапис є недопустимим доказом і не може використовуватися на доведення винуватості особи, це не позбавляло суд апеляційної інстанції можливості і повноважень оцінити, чи містить він підстави для обґрунтованого сумніву в доведеності добровільності як суб`єктивної сторони злочину.
27. Як убачається з матеріалів провадження, сторона захисту послідовно наголошувала, що під час інтерв`ю засуджений неодноразово вказував на вчинення інкримінованих дій внаслідок примусу та залякування з боку представників РФ. Цей довід мав ключове значення для правильної кваліфікації його дій. Наявність у матеріалах справи небезпідставних тверджень про примус покладає на сторону обвинувачення тягар спростування цієї версії, враховуючи контекст, у якому відбулися події.[5] 
28. Однак апеляційний суд узагалі не відповів на цей довід сторони захисту. Залишаючи вирок без змін, апеляційний суд залишив поза увагою інформацію про ймовірний примус під час мобілізації обвинуваченого, чим порушив вимоги статті 419 КПК України щодо обов`язкового наведення мотивів на спростування кожного вагомого аргументу апеляційної скарги. 
29. Поза увагою суду апеляційної інстанції залишилося також питання, що стосується правової кваліфікації діяння за кримінальним законом. Обвинувачення інкримінувало засудженому перехід на бік ворога, що полягало у зарахуванні його до збройних сил РФ та подальшої діяльності у їхньому складі.
30. У той же час диспозиція частини 7 статті 111-1 КК України передбачає спеціальний склад злочину, а саме: добровільну участь громадянина України в збройних формуваннях держави-агресора. З огляду на принцип вузького тлумачення кримінального закону, суди попередніх інстанцій мали з`ясувати співвідношення між загальною нормою частини 2 статті 111 та спеціальною нормою частини 7 статті 111-1 КК.
31. Суд неодноразово зазначав, що діяння, яке повністю охоплюється складом злочину, зазначеного у статті 111-1 КК, не потребують кваліфікації за статтею 111 КК.[6]У оскаржених рішеннях не зазначено, які саме дії засудженого не охоплювалися диспозицією частини 7 статті 111-1 КК і потребували кваліфікації за частиною 2 статті 111 КК.
32. На підставі викладеного Суд констатує, що висновки судів попередніх інстанцій про винуватість засудженого у вирішальному ступені спираються на доказ, який Суд визнав недопустимим для доведення винуватості. Крім того, суди ухвалили оскаржувані рішення без належного дослідження та правової оцінки ймовірного примусу при мобілізації обвинуваченого на території Російської Федерації та без належного розв`язання проблеми конкуренції кримінально-правових норм. 
33. Визнання недопустимим вирішального доказу обвинувачення ставить під обґрунтований сумнів правильність висновків судів нижчих інстанцій про доведеність винуватості особи поза розумним сумнівом.
34. Разом із тим, відповідно до приписів статті 433 КПК України, касаційний суд є судом права і не має повноважень самостійно здійснювати переоцінку ваги та достатності решти наявних у матеріалах справи доказів, встановлювати фактичні обставини чи робити остаточний висновок про доведеність або недоведеність обвинувачення. Здійснення повного, всебічного аналізу доказів, наданих сторонами, та остаточне з`ясування наявності чи відсутності в діях особи складу інкримінованого злочину належить до компетенції суду апеляційної інстанції. 
35. За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно усунути вказані процесуальні порушення, самостійно провести ретельну оцінку доказів і правової кваліфікації діяння з урахуванням висновків Суду та ухвалити законне, обґрунтоване судове рішення. 
Керуючись статтями 433, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.
Ухвалу Сумського апеляційного суду від 14 січня 2026 року стосовно засудженого ОСОБА_7 скасувати.
Призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 

[1] https://www.youtube.com/watch?v=D_vfPdVLWrw

[2] Allan v. the United Kingdom, no. 48539/99, § 49-53, ECHR 2002-IX

[3] Ukraine and the Netherlands v. Russia (dec.) [GC], nos. 8019/16 and 2 others, § 718-721, 30 November 2022

[4] Коментар Міжнародного червоного хреста до статті 13 «Гуманне поводження з військовополоненими», https://blogs.icrc.org/ua/2024/10/mizhnarodne-humanitarne-pravo/13/

[5] 07 квітня 2026 року, № 642/1023/23, https://reyestr.court.gov.ua/Review/135926425; 02 червня 2026 року, № 642/1281/23, https://reyestr.court.gov.ua/Review/137226570

[6] 05 вересня 2024 року, № 755/15405/15-к, https://reyestr.court.gov.ua/Review/121546264; 10 березня 2026 року, № 569/4319/24, https://reyestr.court.gov.ua/Review/135000625; 07 квітня 2026 року, № 642/1023/23, https://reyestr.court.gov.ua/Review/135926425; 02 червня 2026 року, № 642/1281/23, https://reyestr.court.gov.ua/Review/137226570