ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/5966/24  Номер провадження 22-ц/814/1989/26 | Головуючий у 1-й інстанції Предоляк О. С.  Доповідач ап. інст. Панченко О. О.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2026 року | м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді Панченка О.О.,
суддів Лобова О.А.,Чумак О.В.
при секретарі Ванді А.М.
за участю представника відповідача адвоката Пасюка В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві у залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Пасюка Василя Володимировича на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 грудня 2025 року ухвалене у складі головуючого судді Предоляк О.С., повний текст судового рішення виготовлено дати не вказано
та на додаткове рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 січня 2026 року ухвалене у складі головуючого судді Предоляк О.С., повний текст судового рішення виготовлено дати не вказано
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,-
В С Т А Н О В И В :
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Зміст позовних вимог
У травні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до Автозаводського районного суду м. Кременчука з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, 
В обгрунтування позову зазначала, що з 12.09.2009 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , який розірвано рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука від 09.03.2023 року. У період шлюбу сторони придбали за спільні кошти нерухоме та рухоме майно: 
- квартиру, загальною площею 162.9 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровану за позивачем; 
- парковочне приміщення № 4, загальною площею 28,77 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстроване за позивачем; 
- квартиру, загальною площею 47,5 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровану за позивачем; 
- квартиру, загальною площею 58,8 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 , зареєстровану за відповідачем.
- автомобіль Infiniti Q30, д.н.з. НОМЕР_1 , 2016 року випуску, зареєстрований за позивачем;
- автомобіль BMW, G5L 520D, д.н.з. НОМЕР_2 , 2017 року випуску, зареєстрований за відповідачем.
Зазначене нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, набуте під час шлюбу за спільні кошти, а відтак їй належить 1/2 частка у спільному майні.
У зв`язку з тим, що сторонами не досягнуто домовленості, щодо поділу майна, виник спір, який підлягає вирішенню судом.
Вважає, що оскільки вона наразі разом із спільними дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , фактично проживає у Федеративній Республіці Німеччина, а відповідач фактично проживає у квартирі АДРЕСА_5 та користується відповідним парковочним місцем, тому вказане нерухоме майно необхідне залишити відповідачу з присудженням позивачу грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності, а квартиру АДРЕСА_6 та квартиру АДРЕСА_7 виділити їй у власність. Розподіл транспортних засобів просить визначити відповідно до фактичного користування, автомобіль Infiniti Q30, д.н.з. НОМЕР_1 виділити їй у власність, а автомобіль BMW, G5L 520D, д.н.з. НОМЕР_2 у власність відповідача.
Враховуючи, що вартість майна, яке після поділу залишиться у її власності є суттєво меншою, ніж вартість майна, що залишиться у власності ОСОБА_1 , просила стягнути з відповідача компенсацію вартості за відступлення від рівності часток нерухомого майна.
Після зменшення позовних вимог остаточно просила у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_6 , квартиру АДРЕСА_7 , автомобіль Infiniti Q30, д.н.з. НОМЕР_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_5 , парковочне приміщення № 4 в будинку АДРЕСА_8 , автомобіль BMW, G5L 520D, д.н.з. НОМЕР_2 , стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на майно у розмірі 1 542 957,39 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 грудня 2025 рокупозов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя – задоволено частково.
У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на: 
-на квартиру АДРЕСА_6 , 
-квартиру АДРЕСА_7 , 
-автомобіль Infiniti Q30, д.н.з. НОМЕР_1 , 2016 року випуску.
У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на: 
-квартиру АДРЕСА_5 , 
-парковочне приміщення № 4 в будинку АДРЕСА_8 , 
-автомобіль BMW, G5L 520D, д.н.з. НОМЕР_3 , 2017 року випуску. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на майно у розмірі 1 340 433,04 грн. 
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у повернення сплаченого судового збору 13152,77 грн.
В решті позовних вимог відмовлено.
Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги
Не погодившись із таким вирішенням спору, представник ОСОБА_1 – адвокат Пасюк В.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 26.12.2025 року у справі № 524/5966/24 повністю та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задовольнити частково.
У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на:
- автомобіль Infiniti Q30, д.н.з. НОМЕР_1 , 2016 року випуску;
- 71.95 частки на квартиру АДРЕСА_5 ;
- 1/2 частки парковочного приміщення № 4 в будинку АДРЕСА_8 . 
У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на:
- квартиру АДРЕСА_7 ; 
- 28.05 частки на квартиру АДРЕСА_5 ;
- 1/2 частки парковочного приміщення № 4 в будинку АДРЕСА_8 . 
В іншій частині позову відмовити.
Додаткове рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 14.01.2026 року – скасувати.
Вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
28.04.2026 року ОСОБА_2 надала Полтавському апеляційному суду відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Пасюка Василя Володимировичана додаткове рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 січня 2026 року в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 на вказане рішення залишити без задоволення, а додаткове рішення – без змін.
25.05.2026 року представник ОСОБА_2 – адвокат Наріжна Д.Є. надала Полтавському апеляційному суду відзив на апеляціну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Пасюка Василя Володимировича на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 грудня 2025 року в якому просить зазначене рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши представника відповідача адвоката Пасюка В.В., дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.
Встановлені обставини справи
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 12.09.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, який зареєстрований Центральним відділом РАЦС Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 797. 
Заочним рішенням Автозаводського районного суду від 09.03.2023 р. по справі № 524/182/23 шлюб між сторонами розірвано.
Під час перебування у шлюбі сторонами набуто наступне майно:
Згідно договору купівлі – продажу квартири від 26.08.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального кругу Полтавської області Ганочкою О.В. за реєстровим номером 2736 ОСОБА_2 набула у власність квартиру АДРЕСА_5 , а згідно договору купівлі-продажу від 26.08.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального кругу Полтавської області Ганочкою О.В. за реєстровим номером 2740, парковочне приміщення № 4 в будинку АДРЕСА_8 .
29.10.2018 року ОСОБА_2 набула право власності на квартиру АДРЕСА_7 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 05.06.2017 року, акту приймання передачі нерухомого майна від 22.10.2018 року, довідки про 100 % оплату вартості нерухомого майна від 22.10.2018 року.
09.07.2021 року ОСОБА_1 набув право власності на квартиру АДРЕСА_6 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 18.12.2019 року, акту приймання передачі нерухомого майна від 08.05.2021 року, довідки про 100 % оплату вартості нерухомого майна від 08.07.2021 року.
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , виданого 21.08.2020 року, ОСОБА_2 є власником автомобіля Infiniti Q30, , 2016 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .
Крім того, ОСОБА_1 набуто у власність автомобіль BMW, G5L 520D, 2017 року випуску д.н.з. НОМЕР_2 , вказаний державний номерний знак в подальшому змінений відповідачем на НОМЕР_3 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 виданим 13.05.2022, свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 , виданим 25.03.2023 року.
Згідно висновку експерта № 43 за результатами проведення транспортно -товарознавчого дослідження, складеного 04.04.2024 року судовим експертом Сумцовим С.С. вартість автомобіля Infiniti Q30, д.н.з. НОМЕР_1 складає 590 640,21 грн.
Згідно висновку експерта № 5/2-24 за результатами проведеної оціночно-будівельної експертизи, складеного 14.05.2024 року судовим експертом Шлапак С.Л. ринкова вартість квартири АДРЕСА_7 на дату проведення експертизи складає 1 779 384 грн.
За висновком експерта № 4/3-25 за результатами проведенної судової оціночно-будівельної експертизи від 21.07.2025 року, складеного експертом Шлапак С.Л., ринкова вартість квартири АДРЕСА_6 на дату проведення експертизи складає 1 939 039 грн.; ринкова вартість квартири АДРЕСА_5 5 416 502 грн.; ринкова вартість парковочного приміщення № 4 в будинку АДРЕСА_8 складає 578 476 грн.
Згідно з висновком експерта № 54-25 за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи, складеного 18.10.2025 року експертом Корягіним В.В. ринкова вартість автомобіля BMW, G5L 520D, д.н.з. НОМЕР_3 , 2017 року випуску складає 994 951,29 грн.
Задовольняючи частково позов ОСОБА_2  суд першої інстанції врахував позицію відповідача, який не скористався своїм правом на звернення до суду із зустрічним позовом про поділ майна подружжя, в якому він мав змогу запропонувати свій варіант поділу майна, а позивач погодилася на відступ від її частки у праві спільної власності та одержання грошової компенсації, та вважав, що обраний позивачем спосіб захисту буде найбільш ефективним вирішенням спору про поділ спільної сумісної власності подружжя та призведе до процесуальної економії з усуненням необхідності у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту.
Колегія суддів вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права, що регулюють спірні правовідносини.
Відповідно до частини 1 статті 76 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Положеннями статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з частиною 1 статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц зазначено, що, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.
Згідно постанови Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №214/1520/15-ц належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. 
Застосовуючи норму статті 60 Сімейного кодексу України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, конструкція норми статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, на підставі сукупності наданих позивачем доказів, дійшов обґрунтованого висновку, що  відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що отримані ним грошові кошти від відчуження 08.06.2021 року належної йому квартири  АДРЕСА_9 були витрачені саме на придбання квартири АДРЕСА_6 та автомобіля BMW G5L 52 OD д.н.з. НОМЕР_3 , оскільки, між датою відчуження цього об`єкту нерухомості та датою придбання автомобіля минуло майже 11 місяців.
За змістом договору № 3719  купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 18.12.2019 р. передбачено, що платежі в рахунок сплати цін майнових прав на квартиру мають бути здійсненні покупцем в порядку та в строки, встановлені графіком платежів, який є невід`ємною частиною цього договору. Оплата за договором здійснюється виключно в безготівковій формі. Пунктом 4.5 вказаного Договору встановлено, що у будь-якому випадку ціна майнових прав на квартиру має бути внесена покупцем у розмірі 100% не пізніше дати підписання Акту приймання передачі (п. 4.3. 4.5 договору).
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що відповідачем не надані банківські квитанції про переказ грошових коштів на виконання умов вищевказаного договору в строки, встановлені графіком платежів, а також сам графік платежів.
Надана відповідачем довідка №0807 від 08.07.2021р. підтверджує факт проведення остаточної оплати ціни майнових прав на квартиру АДРЕСА_6 , проте не містить інформацію про дату сплати ОСОБА_1 відповідних грошових коштів. 
Крім того, акт приймання передачі нерухомого майна серія та номер 67 підписаний 08.05.2021 р., тобто, станом на 08.05.2021 р. відповідно до умов договору ціна майнових прав на квартиру мала бути внесена покупцем у розмірі 100%.
Купівля спірного автомобіля відбулася 05.05.2022 р., тобто, майже через 11 місяців після отримання відповідних коштів за договором купівлі-продажу від 08.06.2021, що вказує про значний проміжок часу між відповідними подіями. 
За наведених вище обставин та врахувавши, що матеріали справи не містять належних доказів купівлі спірної квартири та спірного автомобіля за особисті кошти ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до висновку, що презумпція спільності права власності ним не спростована, вказане майно придбано в період шлюбу, за рахунок спільних коштів подружжя та в його інтересах, а тому це майно є об`єктом спільної сумісної власності.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), вказано, що коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)). Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.
Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). 
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).
Колегія суддів зазначає, що відповідач не скористався своїм правом на звернення до судупершої інстанції із зустрічним позовом про поділ майна подружжя, в якому він мав змогу запропонувати свій варіант поділу майна, а позивач погодилася на відступ від її частки у праві спільної власності та одержання грошової компенсація.
Щодо доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_1 – адвоката Пасюка В.В. стосовно додаткового рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука про стягнення витрат на правничу допомогу колегія суддів зазначає наступне.
З матеріалів справи вбачається, що 06.01.2026 року ОСОБА_2 звернулася до Автозаводського районного суду м. Кременчука з заявою про ухвалення додаткового рішення, просила стягнути на свою користь витрати на правничу допомогу.
На підтвердження витрат на правничу допомогу адвоката надано:
-Копію звіту від 30.12.2025 року до договору №06/05-25 про надання професійної правничої допомоги від 06.05.2025 року;
-Копію договору № 06/05-25 про надання професійної правничої допомоги від 06.05.2025 року;
-Копію додаткової угоди від 01.07.2024 року до договору № 06/05-25 про надання професійної правничої допомоги від 06.05.2025 року та докази направлення заяви з додатками учасникам справи.
Статтею 133 ЦПК України до судових витрат віднесені і витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.
За положеннями пункту 4 частини першої статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
То ж домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Аналізуючи вказані норми ЦПК України про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, можна дійти висновку, що до понесених стороною витрат на професійну правову допомогу відносяться як витрати, які оплачені стороною до моменту за явлення вимоги про їх відшкодування так і ті, які будуть оплачені нею в майбутньому, якщо це відповідає умовам договору.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 27 липня 2022 року у справі №686/28627/18, провадження №61-3410св20, від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, провадження № 61-21442св19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, провадження № 61-21197св19, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, провадження № 61-44217св18, у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 червня 2021 року у справі № 640/4126/19, провадження № 61-14735св20 та ін.
У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.
У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18)(офіційний сайт ЄСПЛ, за посиланням: https://www.echr.coe.int/Documents/PD_satisfaction_claims_eng.pdf ).
Що стосується гонорарів адвокатів, ЄСПЛ вказує, що заявник повинен показати, що гонорари сплачені або тільки будуть сплачені адвокату.
Відповідні висновки щодо того, що фактичними витратами на правову допомогу є, в тому числі, витрати, оплата яких буде здійснена в майбутньому ЄСПЛ виклав, зокрема, у справі «Теб`єті Мюхафізе Кемійветі та Ісрафілов проти Азербайджану» (заява № 37083/03, пункт 106).
Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача, у разі часткового задоволення на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у додатковій постанові від17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20 (провадження № 61-9789св21).
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
При визначенні суми відшкодування витрат на правову допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, а також з урахуванням складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;ціну позову та (або) значенням справи для сторони.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2022 року у справі № 706/199/22 (провадження № 61-9325ск22).
Оцінюючи докази понесених витрат на правову допомогу, суд першої інстанції правильно врахувавши, що позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі пропорційному до розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на правову допомогу.
Оцінюючи пропорційність та співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, та виходячи із засад розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що сума стягнутого судом першої інстанції відшкодування на правову допомогу в сумі 26 100 грн. повною мірою відповідає принципам розумності та співмірності та забезпечує баланс рівноваги між інтересами сторін у справі.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, до яких суд дійшов шляхом повного та всебічного з`ясування обставин справи. Рішення суду першої інстанції є законними та обґрунтованими, ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішень місцевого суду колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішень суду.
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до пункту першого частини першої статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст.ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382 ЦПК України, суд -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Пасюка Василя Володимировича залишити без задоволення.
Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 грудня 2025 року та додаткове рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 18 серпня 2026 року.

Головуючий      О.О. Панченко 
Судді     О.А. Лобов
О.В. Чумак