ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2026 року

м. Київ

справа № 2-484/2011 
провадження № 61-591св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі Територіального відокремленого безбалансового відділення № 10007/0339 філії Запорізьке обласне управління Акціонерного товариства «Ощадбанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 23 грудня 2025 року у складі колегії суддів: Подліянової Г. С., 
Кочеткової І. В., Кухаря С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог заяви

У серпні 2025 року Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк», Банк) в особі філії Запорізького обласного управління АТ «Ощадбанк» звернулося до суду із заявою про відновлення втраченого судового провадження у справі № 2-484/2011 за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Територіального відокремленого безбалансового відділення № 10007/0339 філії Запорізьке обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заяву мотивовано тим, рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 19 грудня 2011 року у справі № 2-484/2011 позов Відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ВАТ «Ощадбанк»), правонаступником якого є АТ «Ощадбанк», до ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 17 травня 2007 року № 331 у сумі 133 098,63 грн, судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1 330,98 грн та витрати на інформаційно - технічне забезпечення у розмірі 120,00 грн. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 15 лютого 2012 року рішення Приморського районного суду Запорізької області від 19 грудня 2011 року у справі № 2-484/2011 скасовано в частині відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором у сумі 122 365,07 грн та ухвалено в цій частині нове рішення про стягнення з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у сумі 122 365,07 грн та 669,49 грн судових витрат. На виконання вказаного рішення суду 23 березня 2012 року Приморським районним судом Запорізької області був виданий виконавчий лист, який в подальшому пред`явлений банком на примусове виконання до Приморського відділу державної виконавчої служби у Бердянському районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції за місцем реєстрації боржника.

Вказано про те, що у супереч вимогам статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» постанова про відкриття виконавчого провадження на адресу стягувача (банку) не надходили, що позбавило його можливості знайомитися з матеріалами виконавчого провадження в Автоматизованій системі виконавчих проваджень. Для з`ясування стану виконавчого провадження у травні 2025 року банк направив на адресу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) звернення про перевірку виконавчого провадження стосовно боржника ОСОБА_1 11 червня 2025 року на адресу банку надійшов лист Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області від 05 червня 2025 року № 24233/26-35, відповідно до якого 28 грудня 2021 року державним виконавцем була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу, на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». Проте, ані постанова, ані оригінал виконавчого листа на адресу стягувача не надходили, що позбавило стягувача повторно пред`явити виконавчий лист до виконання у порядку передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Також вказано на те, що матеріали кредитної справи, зокрема і документи щодо судового розгляду справи та виконавчого провадження, які перебували у відділенні АТ «Ощадбанк» у м. Бердянську залишилися на тимчасово окупованій території - Бердянській міській територіальній громаді Бердянського району Запорізької області. Матеріали виконавчого провадження, які перебували у відділі Державної виконавчої служби у м. Приморську теж залишилися на тимчасово окупованій території - Приморській міській територіальній громаді Бердянського району Запорізької області. 

Зазначено про те, що станом на 21 серпня 2025 року рішення суду у справі № 2-484/2011 не виконано, заборгованість за кредитним договором ОСОБА_1 не погашено. Відсутність виконавчого документу про стягнення кредитної заборгованості та судових витрат з ОСОБА_1 позбавило АТ «Ощадбанк» можливості реалізувати своє право на отримання заборгованості та понесених судових витрат за рішенням суду. 

Також зазначено про те, що у липні 2025 року банк звернувся до Вільнянського районного суду Запорізької області з заявою про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку на його пред`явлення. Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 05 серпня 2025 року у справі № 2-484/2011 заява Банку повернуто без розгляду. В ухвалі зазначено, що розгляд заяви про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку на його пред`явлення можливо лише після відновлення судового провадження в порядку Розділу Х ЦПК України. Судове провадження №2-484/2011 залишилося на тимчасово окупованій території, Приморської міської територіальної громади Бердянського району Запорізької області.

Наголошено на тому, що порушення відділом державної виконавчої служби порядку і строків надіслання документів виконавчого провадження, позбавило працівників можливості АТ «Ощадбанк» вчасно звернутися до суду з поданням щодо отримання дублікату виконавчого документу та відновлення судової справи.

Крім того наголошено, що у період з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року діяв карантин щодо розповсюдження гострої респіраторної хвороби СОVID-19 (загальновідома інформація частина третя статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України), спричиненої коронавірусом «SARS-СоV-2», у зв`язку з чим керівництвом Банку було прийнято рішення про дистанційну (віддалену) роботу працівників відділів, в тому числі юридичного відділу та відділу реструктуризації заборгованості та стягнення, які не є працівниками фронт офісу та не приймають участі у безпосередньому обслуговуванні клієнтів. Довідки для проїзду в громадському транспорті вказаним працівникам не видавались, що позбавило можливості здійснювати виїзд до місця роботи, державних, органів (в тому числі відділу державної виконавчої служби) та поштових відділень. Також, 24 лютого 2022 у зв`язку з військовою агресією рф проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022, який діє дотепер. Воєнний стан в Україні створює об`єктивні перешкоди для реалізації своїх прав на судовий захист, проте, в умовах воєнного або надзвичайного стану конституційне право на судовий захист не може бути обмежено.

На підставі вищевикладеного, АТ «Ощадбанк» в особі філії Запорізького обласного управління АТ «Ощадбанк» просило суд:

- поновити йому пропущений з поважних причин строк на відновлення втраченого судового провадження № 2-484/2011;

- відновити судове провадження у справі № 2-484/2011 за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Територіально відокремленого безбалансового відділення №10007/0339 філії Запорізьке обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції 

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 24 вересня 2025 року у складі судді Мануйлової Н. Ю. у відкритті провадження за заявою АТ «Ощадбанк» в особі філії Запорізького обласного управління АТ «Ощадбанк» про відновлення втраченого судового провадження у цивільній справі № 2-484/2011 відмовлено на підставі пункту 2 частини четвертої статті 492 ЦПК України.

Постановляючи вказану ухвалу, суд першої інстанції виходив зі того, що:

- відповідно до частини п`ятої статті 491 ЦПК України заява про відновлення втраченого судового провадження для виконання судового рішення може бути подана до закінчення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання; 

- оскільки дублікат виконавчого листа у цій справі № 2-484/2011 було видано 01 вересня 2021 року, пред`явлено до виконання до Приморського районного відділу державної виконавчої служби 14 грудня 2021 року та повернуто стягувачу 28 рудня 2021 року на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», то звертаючись до суду з цією заявою 31 березня 2025 року заявник пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання; 

- посилання представника заявника на те, що строк на відновлення судового провадження № 2-484/2011 пропущено стягувачем АТ «Ощадбанк» з поважних причин, а саме у зв`язку з карантином щодо розповсюдження гострої респіраторної хвороби COVID-19 та введенням на території України воєнного стану, не є поважною причиною пропущеного строку, з огляду на те, що з моменту ухвалення рішення у цій справі минуло понад 13 років, виконавчий лист у цій справі видавався 15 лютого 2012 року; дублікат виконавчого листа видано 01 вересня 2021 року, з моменту видачі дублікату виконавчого листа минуло майже 4 роки, в Україні діє Автоматизована система виконавчого провадження та підсистема «Електронний суд», які дозволяють учасникам судових справ та сторонам виконавчого провадження здійснювати усі процесуальні дії дистанційно.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 23 грудня 2025 року апеляційну скаргу АТ «Ощадбанк» задоволено. Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 24 вересня 2025 року скасовано, направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та направляючи справу для продовження розгляду, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск заявником строку пред`явлення виконавчого документа до виконання. 

Апеляційний суд зазначив, що виконавчий лист неодноразово пред`являвся до виконання та повертався стягувачу на підставі відсутності у боржника майна, а тому відповідно до статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» строк пред`явлення виконавчого документа щоразу переривався і починався заново з дня його повернення. Останнє повернення виконавчого документа відбулося 28 грудня 2021 року, відтак за загальним правилом строк його повторного пред`явлення мав сплинути 28 грудня 2024 року. 

Крім того, апеляційний суд звернув увагу, що з набранням чинності Законом України від 15 березня 2022 року № 2129-ІХ на період дії воєнного стану всі строки, визначені Законом України «Про виконавче провадження», у тому числі строк пред`явлення виконавчих документів до виконання, перериваються та продовжують свій перебіг лише після припинення або скасування воєнного стану. Оскільки воєнний стан триває, строк пред`явлення виконавчого документа до виконання на момент звернення заявника не сплив, тож висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для відкриття провадження є передчасним і таким, що не відповідає вимогам закону

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи 

У січні 2026 року ОСОБА_1  через підсистему «Електронний суд»подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Запорізького апеляційного суду від 23 грудня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду, залишити в силі ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 24 вересня 2025 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Як на підставу касаційного оскарження у цій справі заявник посилається на положення частини другої статті 389 ЦПК України і вказує на порушення апеляційним судом норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд: 

- безпідставно скасував законну та обґрунтовану ухвалу суду першої інстанції, якою було правильно встановлено відсутність підстав для відкриття провадження за заявою банку про відновлення втраченого судового провадження у справі № 2-484/2011;

- не врахував, що оскільки на час розгляду цієї справи в суді з заявою банку про відновлення втраченого судового провадження немає жодного відкритого виконавчого провадження зі стягнення з відповідача суми заборгованості, то норми Закону України «Про виконавче провадження» не можуть бути застосовані взагалі в цьому випадку;

- помилково дійшов висновку про дотримання заявником строку звернення із заявою про відновлення втраченого судового провадження, не врахувавши, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив 28 грудня 2024 року, тоді як із відповідною заявою банк звернувся лише у серпні 2025 року без наведення поважних причин пропуску цього строку;

- не врахував, що стягувач був обізнаний про перебіг виконавчого провадження, оскільки всі відомості про відкриття виконавчого провадження, повернення виконавчого документа та інші виконавчі дії містилися в автоматизованій системі виконавчих проваджень, доступ до якої банк мав як сторона виконавчого провадження, а тому його твердження про необізнаність із перебігом виконання рішення є недостовірними;

- не надав належної оцінки тому, що у справі вже видавався дублікат виконавчого листа, який був пред`явлений до виконання, а чинне законодавство не передбачає повторної видачі дубліката виконавчого документа після видачі його дубліката;

- не врахував, що подані банком копії судових рішень не були належним чином засвідчені, а матеріали справи та відповідне апеляційне рішення відсутні в ЄСІТС і Єдиному державному реєстрі судових рішень, що унеможливлює перевірку їх автентичності;

- не перевірив доводи про те, що заборгованість за кредитним договором фактично була погашена за рахунок реалізації предмета іпотеки в межах іншої судової справи № 326/1592/15, у зв`язку з чим банк, приховуючи ці обставини, намагається повторно стягнути вже виконаний борг;

- не врахував, що повернення виконавчого документа у 2021 році було зумовлене відсутністю у боржника майна після реалізації предмета іпотеки, а тому повторне звернення банку із заявою про відновлення втраченого провадження спрямоване на повторне примусове стягнення однієї й тієї самої заборгованості;

- не звернув увагу на наявність конституційного провадження щодо перевірки конституційності положень пункту 10-2 розділу XІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», регулюють перебіг строків виконавчого провадження в період дії воєнного стану; 

- не надав належну оцінку всім доводам і аргументам заявника, тощо.

Також у касаційній скарзі  ОСОБА_1 вказав на відсутність висновку Верховного Суду щодо обов`язковості застосування пункту 10-2 перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» при вирішенні питання про відкриття провадження у справі за заявою про відновлення втраченого судового провадження в порядку розділу Х ЦПК України.

Крім того, у касаційній скарзі  ОСОБА_1 виклав клопотання про зупинення провадження у справі № 2-484/2011 за заявою АТ «Ощадбанк» в особі філії Запорізького обласного управління АТ «Ощадбанк» про відновлення втраченого судового провадження до вирішення питання за його касаційної скаргою в касаційному провадженні на підставі пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України.

У лютому 2026 року АТ «Ощадбанк» в особі філії Запорізького обласного управління АТ «Ощадбанк» через через підсистему «Електронний суд» подало до Верховного Суду відзив на касаційну ОСОБА_1 , в якому зазначило про необґрунтованість та безпідставність доводів цієї касаційної скарги, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду. 

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 січня 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 23 грудня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.; судді які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. 

Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на підставі частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано Вільнянського районного суду Запорізької області матеріали справи № 2-484/2011; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу. 

У лютому 2026 року матеріали справи  № 2-484/2011 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Фактичні обставини справи 

Суди попередніх інстанцій встановили, що 17 травня 2007 року між ВАТ «Ощадбанк» (кредитор) та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено кредитний договір № 331. Відповідно до умов цього договору, позичальник отримав кредит на споживчі потреби в сумі 21 400 дол. США строком на 120 місяців, з кінцевим терміном погашення кредиту не пізніше 16 травня 2017 року, зі сплатою 14 % річних.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ПАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки від 18 травня 2007 року. Предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 , вартість якої визначена шляхом проведення оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності і згідно звіту про експертну оцінку від 10 травня 2007 року становить 21 400,00 дол. США.

22 жовтня 2007 року між ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 було укладено Додаткову угоду № 1 до кредитного договору, відповідно до якої розмір кредиту збільшився на 6 000,00 дол. США. Відповідно до підпункту 1.5 Додаткової угоди № 1 погашення кредиту здійснюється рівними частинами в сумі 230,51 дол. США до 15 числа кожного місяця шляхом внесення готівки до каси Банку, останнє погашення кредиту в сумі 218,00 дол. США здійснюється позичальником не пізніше 16 травня 2017 року.

ОСОБА_1 не виконував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, тому у нього виникла заборгованість, яка станом на 11 листопада 2011 року склала 32 003,77 дол. США, що у гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на 11 листопада 2011 року становила 255 463,70 грн, з яких: 15 329,55 дол. США (еквівалент 122 365,00 грн) - поточна заборгованість за кредитом; 7 576,22 дол. США (еквівалент 60475,66 грн) - прострочене заборгованість за кредитом; 6 209,73 дол. США (еквівалент - 49567,93 грн) - сума несплачених відсотків за кредитом; 1 930,70 дол. США (еквівалент 15 411,43 грн) - заборгованість за пенею за несвоєчасну сплату кредиту; 957,57 дол. США (76 43,61 грн) - заборгованість за пенею за несвоєчасну сплату відсотків за кредитом.

ПАТ «Ощадбанк» в особі Територіально відокремленого безбалансового відділення №10007/0339 філії - Запорізьке обласне управління АТ «Ощадбанк» у жовтні 2011 року звернулося до Приморського районного суду Запорізької області із позовом, який в подальшому уточнило, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 17 травня 2007 року № 331.

Рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 19 грудня 2011 року у справі № 2-484/2011 за позовом ВАТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , позовні вимоги АТ «Ощадбанк» задоволені повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитом у сумі 133 098,63 грн та судові витрати у вигляді судового збору у сумі 1 330,98 грн і витрат на інформаційно - технічне забезпечення у сумі 120,00 грн.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 15 лютого 2012 року рішення Приморського районного суду Запорізької області від 19 грудня 2011 року у справі № 2-484/2011 скасовано в частині відмови у стягненні заборгованості за кредитом у сумі 122 365,07 грн та ухвалено в цій частині нове рішення про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом у сумі 122 365,07 грн та 669,49 грн судових витрат. 

На виконання вказаного рішення суду 23 березня 2012 року Приморським районним судом Запорізької області виданий виконавчий лист, який в подальшому пред`явлений на примусове виконання до Приморського відділу державної виконавчої служби у Бердянському районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції за місцем реєстрації боржника.

Постановою Правління ПАТ «Державний ощадний банк України» від 19 липня 2019 року тип товариства змінено з Публічного на Приватне, після зміни типу назва позивача змінена на - Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України».

Ухвалою Приморського районного суду Запорізької області від 24 червня 2021 року у справі № 326/1047/21 виправлено описку у виконавчому листі у цивільній справі №2-484/11 і встановлено правильне написання номеру виконавчого листа: «№2-484/2011», замість помилкового «2-484/2012». Заяву Приморського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про видачу дубліката виконавчого листа, задоволено. Видано дублікат виконавчого листа від 23 березня 2012 року №2-484/2011 про стягнення з ОСОБА_1 , на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ №10007/0339 філії ЗАТ АТ «Ощадбанк» боргу в сумі 257 584,17 грн. Ця ухвала набрала законної сили 12 липня 2021 року.

На виконання цього рішення суду 01 вересня 2021 року Приморським районним судом Запорізької області був виданий дублікат виконавчого листа, який в подальшому пред`явлений на примусове виконання до Приморського відділу державної виконавчої служби у Бердянському районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції за місцем реєстрації боржника 

Зміст відповіді Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 23 травня 2025 року (вих.№55/5.4-04/60108/2025) на запит АТ «Ощадбанк», свідчить про наступне.

За результатами перевірки Системи встановлено, за вказаними параметрами запиту у Приморському відділі державної виконавчої служби у Бердянському районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - відділ), перебували виконавчі провадження:

- № 31973834, яке було відкрито 05 квітня 2012 року, з примусового виконання виконавчого листа № 2-484/2012, виданого 23 березня 2012 року Приморським районним судом Запорізької області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Територіального відокремлення безбалансового відділення №10007/0339 Філії Запорізьке обласне управління АТ «Ощадбанк» суми боргу у розмірі 257 584,17 грн.
За вказаним виконавчим провадженням, 21 листопада 2012 року винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону (в редакції на день винесення постанови);

- № 37092993, яке було відкрито 18 березня 2013 року, з примусового виконання виконавчого листа № 2-484/2012, виданого 23 березня 2012 року Приморським районним судом Запорізької області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Ощадбанк» суми боргу у розмірі 257 584,17 грн.

За вказаним виконавчим провадженням, 23 грудня 2013 року винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону (в редакції на день винесення постанови);

- № 41556340, яке було відкрито 20 січня 2014 року, з примусового виконання виконавчого листа № 2-484/2012, виданого 23 березня 2012 року Приморським районним судом Запорізької області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Територіального відокремлення безбалансового відділення №10007/0339 Філії Запорізьке обласне управління АТ «Ощадбанк» суми боргу у розмірі 257 584,17 грн.

Ідентифікатор доступу:2655471ГА2А9.

За вказаним виконавчим провадженням, 16 вересня 2019 року винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону (в редакції на день винесення постанови);

- № 60767374, яке було відкрито 02 грудня 2019 року, з примусового виконання виконавчого листа № 2-484/2012, виданого 10 березня 2017 року Приморським районним судом Запорізької області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Територіального відокремлення безбалансового відділення №10007/0339 Філії Запорізьке обласне управління АТ «Ощадбанк» суми боргу у розмірі 257 584,17 грн.

Ідентифікатор доступу:52ВГ02133Е0А.

За вказаним виконавчим провадженням, 14 грудня 2020 року винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону (в редакції на день винесення постанови);

Також за результатами перевірки даних Системи, зокрема, спец розділу, за вказаними у запиті параметрами, а саме: виконавчий документ «№2-484/2011» Управлінням встановлено, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 67911552, яке було відкрито 15 грудня 2021 року, з примусового виконання виконавчого листа № 2-484/2011, виданого 01 вересня 2021 року Приморським районним судом Запорізької області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Територіального відокремлення безбалансового відділення №10007/0339 Філії Запорізьке обласне управління АТ «Ощадбанк» суми боргу у розмірі 257 584,17 грн.
Ідентифікатор доступу:В36Д3ЕГ256ГА.

За вказаним виконавчим провадженням, 28 грудня 2021 року винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону (в редакції на день винесення постанови).

За результатами перевірки Системи встановлено, що наразі відсутня інформація стосовно відкриття виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчого листа № 2-441/11, виданого 20 березня 2012 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області.

Відомості щодо вищезазначених виконавчих проваджень наявні також в Інформації про виконавче провадження від 28 серпня 2025 року.

Також апеляційним судом встановлено, що розпорядженням Верховного Суду від 14 вересня 2022 року №49 «Про зміну територіальної підсудності судових справ судів Запорізької області» визначено підсудність судових справ Приазовського районного суду Запорізької області за Вільнянським районним судом Запорізької області.

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 05 серпня 2025 року заяву АТ «Ощадбанк» про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку на його пред`явлення повернуту заявнику без розгляду та роз`яснено заявнику його право повторно звернутися до суду із відповідною заявою після вирішення питання про відновлення втраченого провадження відповідно до розділу Х ЦПК України, оскільки заява про видачу дубліката виконавчого листа підлягає розгляду в одному провадженні зі справою, в якій ухвалено судове рішення, а якщо справа не збереглася, заяву може бути розглянуто лише після відновлення судового провадження в порядку, визначеному розділом Х ЦПК України. 

Правове обґрунтування

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії»).

ЄСПЛ зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ від 28 березня 2006 року у справі «Мельник проти України», заява № 23436/03).

Згідно зі сталою практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Відповідно до частини третьої статті 258 ЦПК України розгляд справи по суті судом першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень.

Суд загальної юрисдикції вносить до Єдиного державного реєстру судових рішень всі судові рішення і окремі думки суддів, викладені у письмовій формі, не пізніше наступного дня після їх ухвалення або виготовлення повного тексту (частина третя статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Згідно із статтею 488 ЦПК України відновлення втраченого повністю або частково судового провадження в цивільній справі, закінченій ухваленням рішення або у якій провадження закрито, проводиться у порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до вимог, які ставляться до заяви про відновлення втраченого судового провадження, зазначення у ній мети відновлення є обов`язковим (пункт 5 частини другої статті 491 ЦПК України).

У зв`язку з цим слід враховувати, що обсяг документів втраченого судового провадження, які підлягають відновленню, залежить від мети такого відновлення.

Метою відновлення втраченого судового провадження може бути одержання завіреної копії судового рішення, виправлення описок та арифметичних помилок у судовому рішенні, апеляційне чи касаційне оскарження судового рішення, скасування заходів забезпечення позову, вирішення питань, пов`язаних із зверненням судового рішення до виконання, тощо.

Відповідно до частини першої статті 489 ЦПК України втрачене судове провадження у цивільній справі може бути відновлене за заявою учасника справи або за ініціативою суду.

Згідно з частиною п`ятою статті 491 ЦПК України заява про відновлення втраченого судового провадження для виконання судового рішення може бути подана до закінчення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання. Суд може поновити строк, якщо за клопотання заявника визнає причини його пропуску поважними.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 492 ЦПК України суд відмовляє у відкритті провадження за заявою про відновлення втраченого судового провадження у випадках: 1) подання заяви про відновлення судового провадження, втраченого до закінчення судового розгляду; 2) заява подана після закінчення строку, встановленого частиною п`ятою статті 491 цього Кодексу, і суд відхилив клопотання про його поновлення.

Тобто, подання заяви про відновлення втраченого судового провадження обмежено певним строком. 

Така заява подається до закінчення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання (за загальним правилом - це три роки з наступного дня після набрання рішення законної сили, з урахуванням виключень та порядку їх обчислення відповідно до статті 12 Закону України «Про виконавче провадження».

На час видачі банку виконавчого листа у справі №2-15/10 діяв Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, у статті 22 якого було передбачено, що виконавчий документ може бути пред`явлено до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII).

Виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання (частини перша, друга, пункт 1 частини четвертої статті 12 Закону №1404-VIII).

У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони (частина п`ята статті 12 Закону №1404-VIII).

Виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (пункт 2 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII).

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону (частина п`ята статті 37 Закону №1404-VIII). 

Таким чином, з моменту переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у зв`язку з його пред`явленням до виконання перебіг строку починається заново з наступного дня після його повернення.

Стягувач, який пропустив строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися до суду із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції (частина шоста статті 12 Закону № 1404-VІІІ). У разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено ( частина перша статті 433 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції у цій справі про відмову у відкритті провадження за заявою АТ «Ощадбанк про відновлення втраченого судового провадження та направляючи справу для продовження розгляду, апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що висновок суду першої інстанції про пропуск заявником строку пред`явлення виконавчого документа до виконання є помилковим.

Апеляційний суд обґрунтовано зазначив про те, що виконавчий лист, виданий на виконання рішення суду у справі від 23 березня 2012 року № 2-484/2012 неодноразово пред`являвся до виконання та повертався стягувачу на підставі відсутності у боржника майна, а тому відповідно до статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» строк пред`явлення виконавчого документа щоразу переривався і починався заново з дня його повернення. Останнє повернення виконавчого документа відбулося 28 грудня 2021 року, відтак за загальним правилом строк його повторного пред`явлення мав сплинути 28 грудня 2024 року. 

Крім того, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що з набранням чинності Законом України від 15 березня 2022 року № 2129-ІХ на період дії воєнного стану всі строки, визначені Законом України «Про виконавче провадження», у тому числі строк пред`явлення виконавчих документів до виконання, перериваються та продовжують свій перебіг лише після припинення або скасування воєнного стану. Тож, оскільки воєнний стан триває, строк пред`явлення виконавчого документа до виконання на момент звернення заявника із заявою про відновлення втраченого судового провадження не сплив.

Доводи касаційної скарги про те, що оскільки на час розгляду цієї справи в суді з заявою банку про відновлення втраченого судового провадження немає жодного відкритого виконавчого провадження зі стягнення з відповідача суми заборгованості, то норми Закону України «Про виконавче провадження» не можуть бути застосовані взагалі в цьому випадку, є безпідставними з огляду на те, що згідно з положеннями частини п`ятої статті 491 ЦПК України вирішення питання про відкриття провадження за заявою про відновлення втраченого судового провадження безпосередньо залежить від встановлення факту спливу чи неспливу строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, який визначається саме положеннями цього Закону. 

Отже, у оскаржуваній постанові апеляційний суд обґрунтовано застосував приписи Закону України «Про виконавче провадження» для перевірки дотримання такого строку незалежно від того, чи перебувало виконавче провадження на виконанні на момент звернення до суду.

Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд помилково дійшов висновку про дотримання заявником строку звернення із заявою про відновлення втраченого судового провадження, не врахувавши, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив 28 грудня 2024 року, тоді як із відповідною заявою банк звернувся лише у серпні 2025 року, Верховний Суд відхиляє, оскільки у цій справі апеляційний суд правильно виходив із того, що відповідно до пункту 10-2 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» на період дії воєнного стану строки, визначені цим Законом, перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану. Отже, на момент звернення банку до суду строк пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив, а тому висновок апеляційного суду про наявність підстав для відкриття провадження є правильним.

Аргументи касаційної скарги про те, що стягувач (банк) був обізнаний про перебіг виконавчого провадження, оскільки всі відомості про відкриття виконавчого провадження, повернення виконавчого документа та інші виконавчі дії містилися в автоматизованій системі виконавчих проваджень, доступ до якої банк мав як сторона виконавчого провадження, а тому його твердження про необізнаність із перебігом виконання рішення є недостовірними, Верховний Суд також відхиляє, оскільки вони не стосуються предмета вирішення питання про відкриття провадження за заявою про відновлення втраченого судового провадження та не спростовують правильності висновків апеляційного суду щодо наявності підстав для такого відкриття.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не звернув увагу на наявність конституційного провадження щодо перевірки конституційності положень пункту 10-2 розділу XІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», регулюють перебіг строків виконавчого провадження в період дії воєнного стану, є безпідставними, оскільки сам факт відкриття Конституційним Судом України провадження у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо конституційності абзацу двадцять другого пункту 10-2 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадженням» та розгляд такої справи, не зупиняє дії відповідних положень закону та не звільняє суди загальної юрисдикції від обов`язку застосовувати чинні норми законодавства до моменту ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд не врахував, що подані банком копії судових рішень не були належним чином засвідчені, а матеріали справи та відповідне апеляційне рішення відсутні в ЄСІТС і Єдиному державному реєстрі судових рішень, що унеможливлює перевірку їх автентичності; на те, що повернення виконавчого документа у 2021 році було зумовлене відсутністю у боржника майна після реалізації предмета іпотеки, а тому повторне звернення банку із заявою про відновлення втраченого провадження спрямоване на повторне примусове стягнення однієї й тієї самої заборгованості; а також на те, що заборгованість за кредитним договором від 17 травня 2007 року № 331 фактично була погашена за рахунок реалізації предмета іпотеки в межах іншої судової справи № 326/1592/15, у зв`язку з чим банк, приховуючи ці обставини, намагається повторно стягнути вже виконаний борг, є безпідставними, оскільки не спростовують висновків апеляційного суду у цій справі щодо наявності підстав для відкриття провадження за заявою про відновлення втраченого судового провадження та зводяться до обставин, які підлягають перевірці судом саме під час розгляду справи по суті.

Аргументи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування пункту 10-2 перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» у подібних правовідносинах є необґрунтованими з огляду на те, що практика суду касаційної інстанції щодо питання застосування вказаної норми права є сталою. 

Водночас колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).

Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд не надав належну оцінку всім доводам і аргументам заявника, Верховний Суд відхиляє, оскільки, як неодноразово вказував ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). 

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не надав належної оцінки тому, що у справі вже видавався дублікат виконавчого листа, який був пред`явлений до виконання, а чинне законодавство не передбачає повторної видачі дубліката виконавчого документа після видачі його дубліката, є безпідставними, оскільки питання законності видачі дубліката виконавчого документа не було предметом розгляду у цій справі, а тому не впливає на правильність висновків апеляційного суду щодо наявності підстав для відкриття провадження за заявою про відновлення втраченого судового провадження.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення апеляційного суду, та зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо клопотання заявника про зупинення провадження у справі

У касаційній скарзі  ОСОБА_1 просить зупинити провадження у цій справі № 2-484/2011 за заявою АТ «Ощадбанк» в особі філії Запорізького обласного управління АТ «Ощадбанк» про відновлення втраченого судового провадження до вирішення питання за його касаційної скаргою в касаційному провадженні на підставі пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України.

Відповідно до пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку, зокрема, перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Аналіз змісту вказаної норми свідчить про те, суд може зупинити провадження у справі лише у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку: а) палатою; б) об`єднаною палатою; в) Великою Палатою Верховного Суду, та прийняття ними справи до свого провадження.

Така підстава для зупинення провадження у справі застосовується у тому разі, коли на розгляді перебуває справа, за наслідками перегляду якої Верховний Суд може прийняти постанову, у якій міститься правовий висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати (частина друга статті 416 ЦПК України).

Подібних висновків дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 11 грудня 2024 року у справі № 354/971/21, 22 жовтня 2025 року у справі № 334/6987/24.

Отже, оскільки у своєму клопотанні заявник просить зупинити провадження у цій самій справі до вирішення його касаційної скарги, а не у зв`язку з переглядом судового рішення у подібних правовідносинах в іншій справі палатою, об`єднаною палатою чи Великою Палатою Верховного Суду, то підстави передбачені пунктом 10 частини першої статті 252 ЦПК України для задоволення такого клопотання заявника відсутні.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

Постанову Запорізького апеляційного суду від 23 грудня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:	І. Ю. Гулейков    	
	Р. А. Лідовець    	
	Д. Д. Луспеник