печерський районний суд міста києва

Справа № 306/172/26-ц 
пр. № 2-8241/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 серпня 2026 року місто Київ

Печерський районний суд міста Києва у складі:
головуючого судді - Гуртової Т. І.,
за участю секретаря судового засідання - Бачинської Д. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення 3 відсотків річних та інфляційних втрат за невиконання рішення суду,

У С Т А Н О В И В :

Зміст позовних вимог.
29 січня 2026 року до Свалявського районного суду Закарпатської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 , поданого його представником адвокатом Ільчуком Іллею Михайловичем, який діє на підставі доручення Західного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги № 017/03.5/11209 від 01 грудня 2025 року, до Державної казначейської служби України про стягнення 3 відсотків річних та інфляційних втрат.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року у справі № 260/2134/24, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року, стягнуто з Державного бюджету України на його користь 25 964,38 грн у рахунок 3 відсотків річних та 28 471,51 грн інфляційних втрат, нарахованих за прострочення грошового зобов`язання за період з 18 січня 2023 року по 11 липня 2024 року.
Позивач посилається на те, що станом на дату подання позову вказане рішення суду відповідачем не виконано, у зв`язку з чим на суми, стягнуті цим рішенням, він нарахував нові 3 відсотки річних та інфляційні втрати за період з 08 квітня 2025 року по 29 січня 2026 року та керуючись статтями 15, 16, 625 ЦК України, просив постановити судове рішення про стягнення з Державної казначейської служби України на його користь 3 відсотків річних та інфляційних витрат за невиконання рішення суду у справі № 260/2134/24 за період з 08 квітня 2025 року по 29 січня 2026 року в сумі 3 651 (три тисячі шістсот п`ятдесят одна) грн 95 коп.

Позиція відповідача.
Представник відповідача, Державної казначейської служби України, головний спеціаліст-юрисконсульт відділу претензійно-позовної роботи Юридичного департаменту Гордик Н. В., 30 квітня 2026 року подала відзив на позовну заяву, в якому позовних вимог не визнала у повному обсязі.
Відповідач зазначив, що виконавчий лист у справі № 260/2134/24 надійшов до Казначейства 20 травня 2025 року та перебуває на обліку за бюджетною програмою КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою». Через недостатність асигнувань, встановлених Верховною Радою України у Державному бюджеті України на 2025-2026 роки, та значну кількість судових рішень, які підлягають виконанню в порядку черговості, встановленої розділом ІІ Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», рішення суду у справі № 260/2134/24 не виконано з незалежних від Казначейства причин.
По суті вимог вкзано, що положення статті 625 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин не застосовуються, оскільки відповідно до частини другої статті 1 Цивільного кодексу України цивільне законодавство не застосовується до бюджетних відносин; крім того, стаття 625 Цивільного кодексу України передбачає нарахування 3 відсотків річних та інфляційних втрат виключно на суму основного грошового зобов`язання, а не на раніше присуджені судом суми 3 відсотків річних та інфляційних втрат, посилаючись на постанови Верховного Суду від 21 травня 2019 року у справі № 916/2889/13, від 09 лютого 2022 року у справі № 757/42885/19, від 15 листопада 2019 року у справі № 905/1753/18, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15. Відповідач також вважає, що позивачем невірно визначено період прострочення, оскільки обов`язок з виконання судового рішення виник у Казначейства лише з 20 травня 2025 року - з дати надходження виконавчого документа; що спосіб стягнення обраний помилково - примусове стягнення коштів має здійснюватися з Державного бюджету України, а не з органу державної влади (постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 та від 09 листопада 2023 року у справі № 420/2411/19); і що задоволення позову призведе до нецільового використання бюджетних коштів (статті 116, 119 Бюджетного кодексу України, стаття 210 Кримінального кодексу України).
Відповідач просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Процесуальні дії у справі.
Ухвалою Свалявського районного суду Закарпатської області від 27 лютого 2026 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України передано до Печерського районного суду міста Києва за підсудністю, встановленою статтею 27 Цивільного процесуального кодексу України, за місцезнаходженням відповідача.
Ухвалою Свалявського районного суду Закарпатської області від 27 лютого 2026 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України передано до Печерського районного суду міста Києва за підсудністю, встановленою статтею 27 Цивільного процесуального кодексу України, за місцезнаходженням відповідача.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 01 квітня 2026 року цивільну справу прийнято до провадження судді Гуртової Т. І., ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено перше судове засідання на 03 червня 2026 року.
01 червня 2026 року через підсистему «Електронний суд» представником позивача адвокатом Ільчуком І. М. подано клопотання про проведення судових засідань у справі в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів.
04 серпня 2026 року через підсистему «Електронний суд» представником позивача подано заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, на підставі наявних у справі документів, у зв`язку з перебуванням представника у відпустці за узгодженою позицією позивача.
Розгляд справи здійснювався судом у судових засіданнях 03 червня 2026 року та 26 серпня 2026 року.
Позивач та його представник у судове засідання 26 серпня 2026 року не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання були повідомлені належним чином, подали заяву про розгляд справи без їхньої участі.
У судовому засіданні 26 серпня 2026 року представник відповідача Домашевська В. В. проти задоволення позовної заяви заперечувала з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву.
Клопотання представника позивача про проведення судових засідань у режимі відеоконференції не потребує окремого вирішення з огляду на подану ним заяву про розгляд справи без участі сторін.

Фактичні обставини, встановлені судом.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 грудня 2022 року у справі № 308/12810/21 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково; стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 390 000,00 грн.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року у справі № 260/2134/24, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року, стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 25 964,38 грн, що становлять 3 відсотки річних від простроченої суми грошового зобов`язання за період з 18 січня 2023 року по 11 липня 2024 року включно, та 28 471,51 грн інфляційних втрат, нарахованих на суму простроченого грошового зобов`язання за той самий період.
12 травня 2025 року заяву ОСОБА_1 від 07 травня 2025 року № б/н про прийняття до виконання виконавчого листа Закарпатського окружного адміністративного суду, виданого 05 травня 2025 року у справі № 260/2134/24, з доданими документами Головним управлінням Державної казначейської служби України у Закарпатській області за належністю надіслано до Казначейства, де відповідні документи зареєстровано 20 травня 2025 року за вх. № 08-39230.
Виконавчий лист у справі № 260/2134/24 перебуває на обліку Казначейства за бюджетною програмою КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою», віднесений до третьої черги погашення заборгованості, визначеної пунктом 3 розділу ІІ Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Станом на 23 квітня 2026 року на виконанні за цією бюджетною програмою перебуває 251 058 судових рішень на загальну суму понад 7,94 млрд грн, які обліковуються за першою - другою чергами, а також за третьою чергою, котрі надійшли на виконання раніше за виконавчий лист у справі № 260/2134/24. Верховна Рада України у Державному бюджеті України на 2026 рік визначила видатки за КПКВК 3504040 в обсязі 100,00 грн, що об`єктивно виключало можливість виконання рішення в поточному році.
Ці обставини підтверджуються долученими до відзиву копією листа Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області від 12 травня 2025 року № 4-17-08/2376, копією заяви позивача, копією виконавчого листа у справі № 260/2134/24, копією листа Казначейства до Міністерства фінансів України від 23 квітня 2026 року № 5-05-1-05/11130, витягом з АРМ «Реєстр судових рішень АС „Є-Казна" WEB».
Позивач у цій справі просить стягнути 3 відсотки річних та інфляційні втрати, нараховані на суми 25 964,38 грн (3 відсотки річних) та 28 471,51 грн (інфляційних втрат), стягнутих рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року у справі № 260/2134/24, за період з 08 квітня 2025 року по 29 січня 2026 року.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Наведена норма встановлює міру цивільно-правової відповідальності боржника за прострочення виконання основного грошового зобов`язання. Компенсаційний і забезпечувальний характер сум інфляційних втрат та 3 відсотків річних полягає у відшкодуванні кредитору матеріальних втрат від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та у стимулюванні боржника до належного виконання зобов`язання.

Оцінка судом доводів сторін.
Щодо застосовності положень статті 625 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин.
Аргумент відповідача про неможливість застосування положень статті 625 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин через їхню бюджетну природу (частина друга статті 1 Цивільного кодексу України) суд відхиляє.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 та від 09 листопада 2023 року у справі № 420/2411/19 сформулювала висновок, що держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном; кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі незалежно від того, на якому казначейському рахунку вони обліковуються; боржником у зобов`язанні зі сплати цих коштів є держава Україна; як у спорі щодо відшкодування завданої державою шкоди у грошовому еквіваленті, так і у спорі щодо прострочення виконання обов`язку з виплати такого відшкодування, підтвердженого судовим рішенням, суд стягує відповідні суми саме з Державного бюджету України. Наведене свідчить, що спір щодо стягнення інфляційних втрат та 3 відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання держави підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства із застосуванням положень статті 625 Цивільного кодексу України.
Щодо суті вимог - про можливість нарахування 3 відсотків річних та інфляційних втрат на суми, стягнуті рішенням суду за статтею 625 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з таких мотивів.
Так, положення частини другої статті 625 Цивільного кодексу України передбачають нарахування 3 відсотків річних та інфляційних втрат на суму основного грошового зобов`язання боржника, а не на суми 3 відсотків річних та інфляційних втрат, нараховані за попередній період і присуджені судовим рішенням.
Верховний Суд у постанові від 09 лютого 2022 року у справі № 757/42885/19 зазначив, що не є грошовим зобов`язанням у розумінні статті 625 Цивільного кодексу України судове рішення, яким вже стягнуто відповідальність, передбачену цією статтею за порушення будь-якого грошового зобов`язання, оскільки в такому випадку рішення суду носить не зобов`язальний характер, а виконує роль санкції за прострочення грошового зобов`язання, тобто є мірою цивільно-правової відповідальності.
У постанові Верховного Суду від 21 травня 2019 року у справі № 916/2889/13 сформульовано правовий висновок, згідно з яким «інфляційні на інфляційні не нараховуються».
Аналогічний за суттю висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2019 року у справі № 905/1753/18, за якою нарахування 3 відсотків річних та інфляційних втрат на заборгованість, до складу якої, окрім основного боргу, входять суми неустойки, 3 відсотків річних та інфляційних втрат, не відповідає принципу заборони подвійної цивільно-правової відповідальності та суперечить положенням статті 550 Цивільного кодексу України про заборону нарахування процентів на неустойку.
Такий підхід узгоджується зі статтею 61 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Одне й те саме прострочення держави у виплаті на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 390 000,00 грн, присуджене рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 грудня 2022 року у справі № 308/12810/21, було предметом судового розгляду у справі № 260/2134/24, за наслідками якого відповідальність держави за це прострочення визначена у формі стягнення 3 відсотків річних (25 964,38 грн) та інфляційних втрат (28 471,51 грн) за період з 18 січня 2023 року по 11 липня 2024 року. Ці суми є мірою відповідальності, а не самостійним грошовим зобов`язанням, простроченням виконання якого міг би породжуватися новий обов`язок за статтею 625 Цивільного кодексу України.
Відтак, вимоги позивача про стягнення 3 відсотків річних та інфляційних втрат, нарахованих на суми 25 964,38 грн та 28 471,51 грн, стягнуті рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року у справі № 260/2134/24, за своєю правовою природою є вимогою про подвійне застосування до боржника заходу цивільно-правової відповідальності за одне й те саме прострочення виконання грошового зобов`язання, що суперечить положенням статті 625 Цивільного кодексу України, статті 550 Цивільного кодексу України, статті 61 Конституції України та усталеній практиці Верховного Суду.
Наведене є самостійною і достатньою підставою для відмови в задоволенні позову.
Додатково щодо визначення позивачем початку періоду прострочення суд вважає за необхідне зазначити таке. Позивач визначає початок періоду прострочення 08 квітня 2025 року - датою набрання рішенням суду у справі № 260/2134/24 законної сили.
Проте матеріалами справи підтверджено, що виконавчий лист у справі № 260/2134/24 надійшов до Державної казначейської служби України лише 20 травня 2025 року та зареєстрований за вх. № 08-39230. Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. До моменту надходження виконавчого документа до органу, який здійснює його виконання, обов`язок з виконання рішення суду у Казначейства не виникає, а тому визначений позивачем період прострочення з 08 квітня 2025 року по 20 травня 2025 року у будь-якому разі є помилковим.
Проте, з огляду на висновок суду про повну відсутність правових підстав для нарахування нових 3 відсотків річних та інфляційних втрат на суми, вже стягнуті за статтею 625 Цивільного кодексу України, це питання самостійного вирішення не потребує.

Висновок суду по суті спору.
Ураховуючи наведене, позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення 3 відсотків річних та інфляційних втрат за невиконання рішення суду у справі № 260/2134/24 задоволенню не підлягають.

Щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до частини другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України у разі відмови в позові інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.
Правова допомога позивачу надавалася адвокатом Ільчуком І. М. на підставі доручення Західного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги № 017/03.5/11209 від 01 грудня 2025 року, тобто в порядку, встановленому Законом України «Про безоплатну правничу допомогу». Витрати на професійну правничу допомогу до розподілу не заявлялися.
Відповідач витрат на професійну правничу допомогу до розподілу не заявляв; його інтереси представляє посадова особа в порядку самопредставництва юридичної особи (частина третя статті 58 Цивільного процесуального кодексу України).
Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 625 Цивільного кодексу України, суд
У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення 3 відсотків річних та інфляційних втрат за невиконання рішення суду у справі № 260/2134/24 - відмовити повністю.
Позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач: Державна казначейська служба України, місцезнаходження: вул. Бастіонна, буд. 6, м. Київ, 01601, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань 37567646.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено «07» вересня 2026 року.

Суддя Тетяна ГУРТОВА