ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
13.07.2026	Справа № 910/6093/24	

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи 

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕГА ІНВЕСТ ДЕВЕЛОПМЕНТ" вул. Князів Острозьких, 8, м. Київ,01010 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОВУЗ ВИНО" просп. Повітрофлотський, 15, м. Київ, 03049 
про стягнення 105 533,21 грн.

Представники сторін: без виклику.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "МЕГА ІНВЕСТ ДЕВЕЛОПМЕНТ" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОВУЗ ВИНО" про стягнення 105 533,21 грн, а саме 60 608,97 грн. основного боргу, 30 304,49 грн штрафних санкцій, 3569,90 грн процентів річних та 11 049,85 грн втрат від інфляції.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов Договору № 01-01/22-05 на оренду нежитлового приміщення від 01.01.2022 в частині своєчасної та повної сплати орендної плати, фактично спожитих комунальних послуг та експлуатаційних витрат, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у вказаній сумі, за наявності якої позивачем нараховані штрафні санкції, проценти річних та втрати від інфляції. 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.06.2024 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.
Через систему "Електронний суд" 20.06.2024 від позивача на виконання вимог ухвали суду від 06.06.2024 надійшла заява б/н від 20.06.2024 про усунення недоліків позовної заяви, розглянувши яку суд встановив, що недоліки позовної заяви, які зумовили залишення її без руху, позивачем усунено.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.06.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/6093/24, та, приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, оскільки ціна позову у даній справі не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та враховуючи незначну складність справи, а також враховуючи відповідне клопотання позивача, господарським судом на підставі ч. 1 ст. 247 ГПК України вирішено розгляд справи № 910/6093/24 здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Поряд із цим, під час вирішення питання про відкриття провадження у справі судом встановлено, що позовна заява не відповідає вимогам ст. 164 ГПК України в частині доказів сплати судового збору, у зв`язку з чим одночасно вказаною ухвалою від 26.06.2024 згідно приписів ч. 11 ст. 176 ГПК України залишено позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕГА ІНВЕСТ ДЕВЕЛОПМЕНТ" без руху після відкриття провадження та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.
Так, через систему "Електронний суд" 01.07.2024 та 04.07.2024 від позивача на виконання вимог ухвали суду від 26.06.2024 надійшли клопотання б/н від 01.07.2024 та б/н від 04.07.2024 про долучення доказів сплати судового збору, розглянувши які суд встановив, що недоліки позовної заяви, які зумовили залишення її без руху після відкриття провадження у справі, позивачем усунено.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.07.2024 продовжено розгляд справи № 910/693/24 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Згідно частини 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.
Відповідно до частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.
Суд зазначає, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами" від 29.06.2023, який набрав чинності 21.07.2023 та введений в дію 18.10.2023, внесено зміни до ряду статей ГПК України.
Так, відповідно до частини 6 статті 6 ГПК України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.
Відповідно до частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи чи її окремої системи (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасник справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Згідно пункту 2 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є, зокрема, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.
Так, про відкриття провадження у справі № 910/6093/24 та про його право подати відзив на позовну заяву відповідач відповідно до норм ст. 6 ГПК України повідомлений належним чином в електронному кабінеті шляхом надсилання копій ухвал суду від 26.06.2024 про відкриття провадження у справі № 910/6093/24 та від 09.07.2024 про продовження розгляду справи, факт отримання яких 28.06.2024 та 10.07.2024 відповідно підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про доставку електронних листів до електронного кабінету учасника справи.
Суд зазначає, що з урахуванням строків, встановлених статями 165, 251 Господарського процесуального кодексу України, а саме протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, які також визначені судом в ухвалах від 26.06.2024 та 09.07.2024, відповідач мав подати відзив на позовну заяву.
Як свідчать матеріали справи, відповідач не скористався наданим йому процесуальним правом, передбаченим частиною 1 статті 165 Господарського процесуального кодексу України.
Заяв та клопотань процесуального характеру від відповідача на час розгляду справи до суду також не надходило.
Відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Наразі, від відповідача станом на час винесення рішення до суду не надходило жодних заяв про неможливість подання відзиву та/або про намір вчинення відповідних дій у відповідності до статті 165 Господарського процесуального кодексу України та/або продовження відповідних процесуальних строків та заперечень щодо розгляду справи по суті.
В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
З огляду на вищевикладене, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю "ТОВУЗ ВИНО" не скористалось наданими йому процесуальними правами, зокрема, відповідачем не надано відзив на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, суд, на підставі частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України, дійшов висновку про можливість розгляду даної справи виключно за наявними матеріалами.
Інших доказів на підтвердження своїх вимог, а також заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, позивачем суду не надано.
Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -
ВСТАНОВИВ:
Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України (далі – Господарський кодекс України, дійсний на час спірних правовідносин) господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Як встановлено судом за матеріалами справи, 01 січня 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "МЕГА ІНВЕСТ ДЕВЕЛОПМЕНТ" (позивач у справі, орендодавець за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТОВУЗ ВИНО" (відповідач у справі, орендар за договором) укладено Договір №01-01/22-05 на оренду нежитлового приміщення (далі - Договір), за умовами пункту 1.1. якого орендодавець передає, а орендар, для здійснення власної господарської діяльності, за плату і на певний строк приймає у користування майно. 
Розділами 1-11 Договору сторони узгодили предмет Договору, умови передачі орендованого майна, платежі за користування приміщенням, права та обов`язки орендаря, права та обов`язки орендодавця, відповідальність сторін, відповідальність орендаря в разі його банкрутства, строк дії, внесення змін, розірвання Договору тощо.
Суд зазначає, що за приписами статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.
Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.
Згідно п.п. 10.1., 10.2. Договору останній вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення їх печатками сторін. Строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 2.1. розділу 2 цього Договору та закінчується 31 грудня 2022 року.
Вказаний Договір підписаний представниками орендодавця і орендаря, а також скріплений печатками юридичних осіб.
Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором найму (оренди), який підпадає під правове регулювання норм глави 58 Цивільного кодексу України та §5 глави 30 Господарського кодексу України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин (далі – Господарський кодекс України).
Відповідно до статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). 
В силу частини 6 названої статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Аналогічне визначення договору оренди міститься і в статті 759 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини 1 статті 760 Цивільного кодексу України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).
Згідно п. 1.2. Договору майно, що є об`єктом оренди, згідно з умовами цього Договору, є нежитлове приміщення загальною площею 313, 60 кв.м, що знаходиться на першому поверсі в споруді (літера "ХІІ"), за адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська, 21 і належать орендодавцю на праві власності. 
Наразі, обставини перебування вказаного майна у власності позивача підтверджуються даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Приміщення, визначені в п.1.2. розділу 1 цього Договору, надаються орендарю для здійснення його господарської діяльності та виключно у відповідності до цільового призначення використання приміщення, а саме під склад (п. 1.3. Договору).
Відповідно до п. 1.4. Договору приміщення, вказані в п.1.2. розділу 1 цього Договору, залишаються на балансі орендодавця і не передаються на баланс орендаря. Амортизаційні відрахування на приміщення нараховує та залишає в своєму розпорядженні орендодавець.
Згідно п. 1.5. Договору місцезнаходження майна та його межі визначаються сторонами на плані розташування (Додатки № 1 до Договору, що є його невід`ємною частиною).
За приписами статті 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк встановлений договором найму.
Положеннями п. 2.1. Договору сторони узгодили, що орендар набуває приміщення у строкове, платне, поворотне користування з 01 січня 2022 року. Передача приміщень оформляється Актом приймання-передачі, у якому зазначається при необхідності наявне обладнання, інвентар та інше майно, що належить орендодавцю, та передається разом з приміщенням. Акт приймання-передачі складається у довільній формі і підписується повноважними представниками сторін Договору та скріплюється печатками сторін (за наявності). У випадку відмови від укладення Акту приймання-передачі орендарем у строк визначений вище орендодавець має право розірвати цей достроково та передати приміщення в користування третім особам.
Як вбачається з матеріалів справи та зазначено позивачем, на виконання зазначеного Договору орендодавець передав нежитлове приміщення, загальною площею 313,60 кв.м, що знаходиться на першому поверсі в споруді (літера "ХІІ"), за адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська, 21, а орендар прийняв зазначене приміщення в оренду під склад, що підтверджується відповідним належним чином оформленим двостороннім Актом приймання-передачі приміщення від 01.01.2022 до Договору, копія якого міститься в матеріалах справи.
Вказаний акт підписаний орендарем та орендодавцем, а також скріплений печатками юридичних осіб без будь-яких зауважень та заперечень.
Факт отримання нерухомого майна в оренду, його характеристики та подальше користування сторонами не заперечувались.
За таких обставин суд доходить висновку, що орендодавцем ТОВ "МЕГА ІНВЕСТ ДЕВЕЛОПМЕНТ" належним чином виконано свій обов`язок з передачі на підставі Договору в оренду нерухомого майна - приміщення загальною площею 313, 60 кв.м, що знаходиться на першому поверсі в споруді (літера "ХІІ"), за адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська, 21, а відповідачем - ТОВ "ТОВУЗ ВИНО" прийнято вказане майно у строкове платне користування без будь - яких зауважень.
Відповідно до частини 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.
Статтею 762 Цивільного кодексу України та статтею 286 Господарського кодексу України визначено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму; плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
Частинами 1, 4 статті 286 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.
Згідно п. 4.2. Договору орендар зобов`язується своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату, відшкодовувати спожиті комунальні послуги, компенсувати витрати на обслуговування та експлуатацію та пеню/штрафи у разі прострочення сплати вищевказаних платежів у цьому Договорі.
Відповідно до п. 3.1. Договору розмір орендної плати на момент підписання Договору становить 60,00 грн. за 1 кв.м, в т.ч. ПДВ 20 %. Загальний розмір орендної плати в місця за користування приміщеннями складає 18 816,00 грн., в т.ч. ПДВ 20 %. Орендна плата нараховується з моменту укладення Акту приймання-передачі. Витрати орендодавця на оплату податків за земельну ділянку, на якій розміщено об`єкт оренди, податку на нерухомість, входять до складу орендної плати і окремій оплаті орендарем не підлягають. Для уникнення непорозумінь сторони погодились, що орендар не сплачує і не компенсує орендодавцю жодних інших платежів, не передбачених цим Договором. 
Положеннями п. 3.3. Договору сторони узгодили, що орендна плата сплачується орендарем щомісяця до першого числа розрахункового місяця шляхом перерахування коштів на поточний рахунок орендодавця, що вказаний у цьому Договору за виключенням сплати за перший та останній місяць.
Крім того, на підставі виставленого рахунку орендар відшкодовує орендодавцю вартість фактично спожитих комунальних послуг (надалі – комунальні послуги): водопостачання та водовідведення, вартість спожитої електроенергії та інші) у період фактичного споживання цих послуг до 15-го числа наступного за розрахунковий місяць споживання цих послуг орендарем. Додатково орендар сплачує вартість обслуговування електромереж, вартість яких становить – 0,80 грн. кВт/год з ПДВ. Нарахування комунальних послуг відбувається з моменту укладення Акту приймання-передачі приміщення. Орендодавець розраховує вартість фактично спожитих орендарем комунальних послуг виходячи із вартості послуг третіх осіб, що надають комунальні послуги пропорційно до площі, що передається орендарю в користування. (п. 3.5., 3.6. Договору).
Відповідно до п. 3.7. Договору вартість експлуатаційних послуг складає 10,00 грн. включаючи ПДВ 20 % в місяць з одного квадратного метра орендованого приміщення. Відшкодування експлуатаційних витрат здійснюється орендарем до першого числа розрахункового місяця шляхом перерахування коштів на поточний рахунок орендодавця. Експлуатаційні витрати нараховуються з моменту укладення Акту приймання-передачі приміщення.
Розрахунок суми відшкодування комунальних послуг орендодавець може щомісячно надавати орендарю до Акту наданих послуг (п. 3.8. Договору).
Суд звертає увагу, що чинне законодавство, яке регулює договори оренди, характер яких визначається безперервністю, не вимагає щомісячного підтвердження факту надання послуг та підтвердження факту користування майном, а отже, користуючись свободою договору, визначеною приписами статті 627 Цивільного кодексу України, сторонами умовами укладеного між сторонами правочину про надання послуг не передбачена необхідність щомісячного засвідчення актом наданих послуг. Натомість, положення Договору містять зобов`язання з виставлення рахунків – фактур на оплату, які визначають склад та розмір орендної плати, відшкодувань орендарем отриманих від постачальників комунальних послуг та експлуатаційних витрат.
Наразі, відсутність підписаних обома сторонами актів надання послуг або наявність недоліків в їх формі не може спростовувати надання послуг позивачем, оскільки, в даному випадку, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки – фактури тощо) мають силу первинних документів у разі змінного складу господарської операції/надання послуг. За висновками суду, відсутність підписаних з боку відповідача актів надання послуг, які містять відомості про господарську операцію, за умови вищевизначеного характеру таких послуг, а також наявності інших належних та допустимих доказів на підтвердження постійного та безперервного фактичного виконання стороною своїх зобов`язань, не є підставою для невизнання господарської операції та тверджень про ненадання позивачем відповідних послуг за Договором.
При цьому, виникнення обов`язку здійснити оплату за Договором законодавець пов`язує саме з їх фактичним наданням у строки та в порядку, що встановлені правочином, з визначенням строку (терміну) оплати умовами Договору або нормами чинного законодавства, а не з фактом передачі виконавцем послуг на підставі акту.
У свою чергу, як встановлено судом за матеріалами справи позивачем у період з січня 2022 року по травень 2022 року були складені та підписані з боку орендодавця Акти здачі - приймання робіт (надання послуг) оренди на загальну суму 60 608,97 грн., а саме: № 119 від 31.01.2022 послуга "оренда нежитлового приміщення за січень 2022 року" на суму 18 816,00 грн. (з ПДВ); № 120 від 31.01.2022 послуга "відшкодування експлуатаційних витрат за січень 2022 року" на суму 3 136,00 грн. (з ПДВ); № 259 від 31.01.2022 послуга "компенсація витрат обслуговування електричних мереж (0,67 грн. кВт/год), компенсація вартості активної електроенергії (3,80064 грн. кВт/год) за січень 2022 року" на суму 4 914,13 грн. (з ПДВ); № 188 від 28.02.2022 послуга "відшкодування експлуатаційних витрат, оренда нежитлового приміщення за лютий 2022 року" на суму 21 952,00 грн. (з ПДВ); № 330 від 31.03.2022 послуга "відшкодування експлуатаційних витрат, оренда нежитлового приміщення за березень 2022 року" на суму 8 780,80 грн. (з ПДВ); № 396 від 30.04.2022 послуга "відшкодування експлуатаційних витрат, оренда нежитлового приміщення за квітень 2022 року" на суму 8 780,80 грн. (з ПДВ); № 530 від 31.05.2022 послуга "відшкодування експлуатаційних витрат, оренда нежитлового приміщення за травень 2022 року " на суму 12 544,00 грн. (з ПДВ); № 653 від 31.05.2022 послуга "компенсація витрат обслуговування електричних мереж (0,67 грн. кВт/год), компенсація вартості активної електроенергії (3,15836 грн. кВт/год) за травень 2022 року" на суму 197,54 грн. (з ПДВ).
Зокрема, за умови відсутності на вказаних актах надання послуг підпису представника орендаря (відповідача), матеріали справи містять докази надсилання актів за період січень - травень 2022 року на адресу останнього, а саме рекомендованим листом № 0101047972168 від 11.08.2023.
Водночас, доказів пред`явлення відповідачем заперечень щодо якості та обсягів наданих послуг з оренди та утримання майна, а також заперечень щодо повного та належного виконання позивачем умов Договору до суду не надходило.
Судом за матеріалами справи встановлено, що до вказаних вище актів позивачем були виставлені рахунки на оплату: № 90 від 21.01.2022, № 157 від 31.01.2022, № 362 від 28.02.2022, № 237 від 01.03.2022, № 304 від 01.04.2022, № 572 від 31.05.2022, № 439 від 01.05.2022, копії яких наявні в матеріалах справи.
Судом також враховані умови пункту п. 3.9. Договору, відповідно до якого орендар самостійно отримує від орендодавця рахунки на сплату орендної плати, комунальних послуг та експлуатаційних витрат.
При цьому, як зазначено позивачем в позовній заяві, у період з березня 2022 року по травень 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України останнім в односторонньому порядку була надана всім орендарям, у тому числі і відповідачу, знижка по орендній платі, без внесення відповідних змін у Договір. 
Зокрема, згідно наданого позивачем розрахунку боргу станом на 17.05.2024 вбачається, що орендна плата нараховувалась позивачем: за січень 2022 року – 18 816,00 грн., лютий 2022 року – 18 816,00 грн., березень 2022 року – 5 644,80 грн., квітень 2022 року – 5 644,80 грн., травень 2022 року – 9 408,00 грн.
За таких обставин суд дійшов висновку, що позивачем виконано прийняті на себе зобов`язання з надання в період з січня по травень 2022 року в оренду нежитлового приміщення загальною площею 313,60 кв.м, що знаходиться на першому поверсі в споруді (літера "ХІІ"), за адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська, 21 та забезпечення його комунальними послугами у відповідності до умов Договору та в обсягах, зазначених в Актах здачі - приймання робіт (наданих послуг) у загальній сумі 60 608,97 грн. оренди та компенсації комунальних послуг, а відповідачем, у свою чергу, прийнято надані послуги у вказаних обсягах без будь - яких зауважень.
Поряд із цим суд зазначає, що укладення між сторонами Договору оренди було спрямоване на отримання відповідачем права на користування нежитловим приміщенням загальною площею 313, 60 кв.м, що знаходиться на першому поверсі в споруді (літера "ХІІ"), за адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська, 21, що, в свою чергу, породжує обов`язок відповідача сплачувати плату за користування орендованим нерухомим майном, а також понесені орендодавцем на утримання майна комунальні витрати.
Однак, як свідчать матеріали справи, відповідачем було сплачено орендну плату разом з відшкодуванням комунальних витрат лише за січень 2022 року на суму 21 952,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями: № 408 від 26.01.2022 на суму 3 136,00 грн., призначення платежу "оплата відшкодування експлуатаційних витрат за 01м 2022 згідно Договору № 01-01/22-05 від 01.01.2022" та № 409 від 26.01.2022 на суму 18 816, 00 грн., призначення платежу "оплата за послуги оренди за 01м 2022 згідно Договору № 01-01/22-05 від 01.01.2022", копії яких містяться в матеріалах справи, у зв`язку з чим станом на дату звернення позивача до суду за відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «ТОВУЗ ВИНО» обліковується за період січень – травень 2022 прострочена заборгованість за Договором у загальній сумі 60 608,97 грн., а саме: 39 513,60 грн. орендної плати, 12 544,00 грн. експлуатаційних витрат та 8551,37 грн. компенсації комунальних послуг.
Зобов`язанням, згідно зі статті 509 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.
В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно з частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
За приписами статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Судом встановлено за матеріалами справи, що у зв`язку невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за Договором та з метою досудового врегулювання спору позивач звертався до ТОВ "ТОВУЗ ВИНО" з претензією б/н від 27.07.2023 про погашення заборгованості в сумі 60 608,67 грн. протягом трьох календарних днів з моменту отримання претензії.
Факт надсилання вказаної претензії разом з актами здачі - приймання послуг, рахунками на оплату та актом звірки взаєморозрахунків на адресу відповідача підтверджується копіями опису вкладення до відправлення №0101047972168 та накладної № 0104047972168 від 11.08.2023.
Проте, вказана претензія була залишена відповідачем без відповіді та задоволення, грошові кошти за Договором в сумі 60 608,97 грн. позивачу сплачені не були.
Таким чином, як встановлено судом з матеріалів справи та зазначено позивачем, відповідач свої зобов`язання щодо здійснення оплати оренди нежитлового приміщення, сплати гарантійного платежу та комунальних платежів за період оренди у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору не виконав, в результаті чого у відповідача утворилась прострочена заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у розмірі 60 608,97 грн., яку позивач просить суд стягнути в поданій до суду позовній заяві.
За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.
Відповідно до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.
При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу за Договором оренди, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.
Суд звертає увагу, що відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Доказів визнання недійсним чи дострокового розірвання Договору №01-01/22-05 про оренду нежитлового приміщення від 01.01.2022 та/або його окремих положень суду також не надано.
Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення цього Договору на час його підписання та протягом часу виконання з боку сторін відсутні.
Також суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 188 ГК України розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.
За змістом п. 7.3. Договору сторони погодились, що орендодавець має право розірвати Договір достроково в односторонньому порядку у випадку порушення орендарем, зокрема п. 4.2. розділу 4 даного Договору, шляхом направлення орендарю письмового повідомлення про розірвання Договору оренди не пізніше, ніж за 30 календарних днів до дати дострокового розірвання.
Окрім цього, за умовами п. 7.4. Договору орендодавець має право достроково в односторонньому порядку відмовитись від виконання умов Договору у повному обсязі у разі затримки сплати орендної плати більше ніж на десять календарних днів.
Згідно п. 7.5. Договору орендодавець має право достроково в односторонньому порядку відмовитись від виконання умов Договору повному обсязі у разі затримки відшкодування комунальних послуг та/або експлуатаційних витрат більше ніж на три календарні дні.
Відповідно до п. 10.6. Договору дія останнього припиняється внаслідок, зокрема, односторонньої відмови від виконання Договору орендодавцем у випадках, передбачених п. 7.3., 7.4., 7.5. розділу 7 цього Договору.
Як зазначено позивачем в додаткових поясненнях у справі б/н від 20.06.2024, у зв`язку зі зростанням заборгованості відповідача та відсутності будь – якого зв`язку з орендарем в червні 2022 року орендодавцем в односторонньому порядку припинено нарахування орендної плати, та, окрім цього, відповідачем вивезені речі з орендованого приміщення за відсутності складання сторонами Акту приймання-передачі (повернення) приміщення.
При цьому матеріали справи також не містять та позивачем не надано суду доказів надсилання ТОВ "МЕГА ІНВЕСТ ДЕВЕЛОПМЕНТ" як орендодавцем на адресу відповідача - ТОВ "ТОВУЗ ВИНО" письмового повідомлення про розірвання Договору оренди у порядку, передбаченому п. 7.3. спірного Договору.
Отже, з урахуванням встановлених судом обставин та наявних у справі доказів, зважаючи на умови п.п. 7.3.-7.5., 10.6. спірного Договору та невиконання сторонами як обов`язку з надсилання повідомлення про дострокове розірвання Договору з ініціативи орендодавця, так і обов`язку з документального оформлення факту звільнення орендованого приміщення орендарем та передачі його позивачу за Актом приймання - передачі, у суду відсутні підстави для висновків про дострокове припинення Договору оренди.
У свою чергу, зважаючи на відсутність будь-яких заперечень відповідача щодо визначення розміру заборгованості за Договором оренди на час розгляду цієї справи, суд здійснював розгляд справи виходячи з наявних матеріалів та визначив розмір заборгованості відповідача з орендної плати та компенсації комунальних витрат на підставі наданих позивачем доказів.
Враховуючи вищевикладене, а також те, що матеріалами справи підтверджується факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань з орендної плати, відшкодування експлуатаційних витрат та вартості комунальних послуг за Договором у встановлений строк, розмір основної заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів оплати заборгованості відповідач суду не надав, як і доказів, що спростовують викладені обставини, за висновками суду вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 60 608,97 грн. за вказаним Договором підлягають задоволенню. 
Суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.
З урахуванням приписів статті 549, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.
Так, виходячи з положень частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Відповідно до ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Згідно частини 1 статті 546 та статті 547 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1 статті 548 Цивільного кодексу України). 
У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або ненал 
Так, за умовами пунктів 8.2. Договору орендар несе наступну відповідальність:
- за невнесення або несвоєчасне внесення плати за користування приміщенням, передбачених цим Договором, орендодавець має право застосувати пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення такого платежу;
- за прострочення внесення орендної плати понад двадцяти календарних днів з орендаря додатково стягується штраф у розмірі 50 % від суми заборгованості по орендній платі;
- за прострочення відшкодування вартості фактично спожитих комунальних послуг та компенсації експлуатаційних витрат понад п`ять календарних днів з орендаря додатково стягується штраф у розмірі 50 % від суми заборгованості по відшкодуванню комунальних послуг та/або компенсації експлуатаційних витрат.
Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Як вбачається з аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Зазначені інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.
Суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
При цьому розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 та постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 905/587/18.
Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Враховуючи вищевикладене та у зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань зі своєчасної оплати орендної плати та компенсації за комунальні послуги/експлуатаційні витрати за Договором позивачем нараховано та пред`явлено до стягнення на підставі п. 8.2. Договору штрафні санкції: 50 % від суми заборгованості по орендній платі в сумі 19 756,80 грн. (39 513,60 грн.*50%), 50 % від суми заборгованості по відшкодуванню комунальних послуг та/або компенсації експлуатаційних витрат – у сумі 10 547,69 грн. (21 095,37 грн.*50%), всього 30 304,49 грн., а також на підставі статті 625 Цивільного кодексу України 11 049,85 грн. втрат від інфляції за період з 01.06.2022 року по 31.03.2024 року, 3 569,90 грн. 3% річних за період з 01.06.2022 року по 17.05.2024 року, які останній просив стягнути з відповідача відповідно до наданого розрахунку.
З огляду на вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.
Тобто, визначаючи розмір заборгованості за Договором, зокрема, в частині штрафу, процентів річних та втрат від інфляції суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості та нарахувань), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.
В свою чергу, відповідачем не надано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку.
У відповідності до частини 1 статті 255 Цивільного кодексу України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.
При цьому перебіг часу, за який нараховуються пеня, проценти річних та інфляційні втрати, починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.
За приписами статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Як встановлено судом, позивачем здійснено нарахування процентів річних та втрат від інфляції на всю суму боргу в розмірі 60 608,97 грн. починаючи з 01.06.2022, в той час як згідно п. 3.3 та п.3.7 Договору орендна плата та експлуатаційні витрати сплачуються до 1 числа розрахункового місяця, а також згідно п. 3.5 Договору комунальні послуги сплачуються до 15 числа місяця, наступного за розрахунковим, тобто граничним строком оплати спожитих комунальних послуг за травень 2022 є 15.06.2022 та граничним строком оплати орендної плати та експлуатаційних витрат – 01.06.2022. Відповідно, початком періоду прострочення оплат за травень є 16.06.2022 та 02.06.2022, що не визначеному позивачем періоду прострочення.
За результатами здійсненої за допомогою системи "ЛІГА" перевірки нарахування штрафу за прострочення оплати орендних платежів та компенсації експлуатаційних і комунальних витрат, судом встановлено, що розмір штрафу, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства та в межах визначеного позивачем періоду прострочення, відповідає вимогам зазначених вище норм законодавства, умовам Договору та є арифметично вірним, тому вказані вимоги позивача про стягнення з відповідача 50 % від суми заборгованості по орендній платі в сумі 19 756,80 грн. та 50 % від суми заборгованості по відшкодуванню комунальних послуг та/або компенсації експлуатаційних витрат – у сумі 10 547,69 грн., а всього 30 304,49 грн. підлягають задоволенню.
Також за результатами здійсненої перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення втрат від інфляції та відсотків річних за прострочення оплати орендних платежів та компенсації експлуатаційних і комунальних витрат, судом встановлено, що розмір втрат від інфляції та відсотків річних, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства та в межах визначеного судом періоду прострочення, становить 3568,62 грн. процентів річних та 11042,83 грн. втрат від інфляції відповідно, а отже є меншими, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, а тому вказані вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів річних та втрат від інфляції підлягають частковому задоволенню в сумах, визначених судом, а саме 3568,62 грн. процентів річних та 11042,83 грн. втрат від інфляції.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).
При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.
Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.
Відповідно до приписів ч.ч.1, 2, 5 ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухвалюватись у відповідності до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом та з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарський суд міста Києва, -
ВИРІШИВ:
1. Позовні вимоги задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОВУЗ ВИНО" (просп. Повітрофлотський, 15, м. Київ, 03049; код ЄДРПОУ 38050498) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕГА ІНВЕСТ ДЕВЕЛОПМЕНТ" (вул. Князів Острозьких, 8, м. Київ, 01010; код ЄДРПОУ 41080475) 60 608 (шістдесят тисяч шістсот вісім) грн. 97 коп. основного боргу, 30 304 (тридцять тисяч триста чотири) грн. 49 коп. штрафу, 3568 (три тисячі п`ятсот шістдесят вісім) 62 коп. відсотків річних, 11 042 (одинадцять тисяч сорок дві) грн. 83 коп. втрат від інфляції та 3027 (три тисячі двадцять сім) грн. 76 коп. судового збору.
3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).
Повний текст рішення складено та підписано 13 липня 2026 року.

Суддя А.М. Селівон