Справа № 201/4665/26
Провадження № 2/201/3913/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2026 року м Дніпро

Суддя Соборного районного суду міста Дніпра Демидова С.О. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання неправомірним рішення, визнання права на приватизацію та зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача 
В квітні 2026 року позивач звернулася до суду із позовом до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання неправомірним рішення, визнання права на приватизацію та зобов`язання вчинити певні дії, в якому просила суд:
?Визнати неправомірним рішення Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради у вигляді листа від 30.09.2025 року №3/16-4721 про відмову ОСОБА_1 у приватизації житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 через ненадання нею документів що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, копії довідки про присвоєння реєстраційного номеру облікової картки платника податків, копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї, витяг з реєстру територіальної громади, згода на збір та обробку персональних (Закон України “Про захист персональних даних”) ОСОБА_2 
?Визнати за ОСОБА_1 право на безоплатну приватизацію житла - квартири за адресою: АДРЕСА_1 , без обов`язку надання нею до органу приватизації: копій документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України ОСОБА_2 , копії довідки про присвоєння реєстраційного номеру облікової картки платника податків ОСОБА_2 , копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , витягу з реєстру територіальної громади ОСОБА_2 , згоди на обробку персональних даних (Закон України «Про захист персональних даних») ОСОБА_2 
?Зобов`язати Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 , з урахуванням висновків суду. 
В обґрунтування доводів позову позивач посилається на те, що вона є наймачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 на підставі ордеру від 07 липня 1989 року № 1595. 
Згідно витягу з Реєстру територіальної громади від 11серпня 2025 року та довідки про склад сім`ї від 05 серпня 2025 року № 3917 в квартирі з 22 серпня 1989 року по даний час зареєстрована лише вона. Згідно її паспорту вона зареєстрована за адресою: . АДРЕСА_1 з ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Згідно ордеру від 07 липня 1989 року № 1595, членом сімї наймача вказана ОСОБА_2 . Жодних відносин з донькою позивачка не підтримує, не спілкується. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в квартирі не проживає з 2020 року, припускає, що під час широкомасштабного вторгнення рф - виїхала за кордон, в Німеччину. 
Згідно актів про проживання складених сусідами позивачки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 донька позивачки ОСОБА_2 постійно не проживає в квартирі з березня 2022 року.
В квартирі АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 не зареєстрована. Згідно листа Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 20 березня 2026 року № 5/5-86 – у наданні інформації щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_2 було відмовлено. 
З метою реалізації свого права на приватизацію, позивач видала довіреність від 14 квітня 2025 року на представника ОСОБА_6 22 травня 2025 року було виготовлено технічний паспорт на вказану квартиру де замовником технічної інвентаризації вказана Позивач, паспорт виготовлено станом на 22 травня 2025 року. 
Представником в інтересах позивачки було подано 13 серпня 2025 року заяву до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради за вхідним номером 5/1367 заяву від 11 серпня 2025 року, згідно якої позивач просить передати в приватну власність квартиру в цілому за адресою: АДРЕСА_1 . 
Листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 30.09.2025 року № 3/16-4721 (вихідний ЦНАП м. Дніпра від 01.10.2025 року № 301074 022305-108-01-2025)) було відмовлено позивачці у наданні адміністративної послуги приватизації квартири. Підставою для відмови стало наступне: «у поданому пакеті документів відсутні копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, копія довідки про присвоєння реєстраційного номеру облікової картки платника податків, копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї, витяг з реєстру територіальної громади, згода на обробку персональних даних (Закон України «Про захист персональних даних») ОСОБА_2 » 
Таким чином, відповідач відмовив у здійсненні приватизації виключно з підстав не надання копій документів від ОСОБА_2 . Слід зазначити, що позивач зверталася до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради через структурні підрозділи Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради ( Центр надання адміністративних послуг «ЦНАП ПРАВОБЕРЕЖНИЙ») із заявою про приватизацію квартири, єдиним законним наймачем якої вона є. 
Своє право на приватизацію державного житлового фонду вона не використала, відмітка про це в паспорті відсутня . У приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_1 вона не приймала участь. За будь-якими іншими адресами позивач раніше ніколи зареєстрована (прописана) не була. Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради видало позивачу довідку у якій вказано, що відомості щодо реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 відсутні
Також позивач надавала усі необхідні документи через Центр надання адміністративних послуг «ЦНАП ПРАВОБЕРЕЖНИЙ» але, отримала незаконну формальну відмову органу приватизації Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, викладену у формі відповіді «Про розгляд заяви» від 30.09.2025 року № 3/16-4721. ОСОБА_2 постійно не проживає в квартирі за адресою АДРЕСА_1 з 2020 року, в ній не зареєстрована, жодних зв`язків із нею позивачка не підтримує, а тому вона позбавлена можливість надати документи, не надання яких стало підставою для відмови, і вважає вказану вимогу незаконною. 
Внаслідок незаконної вимоги, Позивач не може реалізувати своє право на приватизацію житла, а тому звернулася до суду (а.с. 1-13).
Відповідач правом на надання відзиву не скористалися 
Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі
Згідно із протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 03 квітня 2026 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.60).
Ухвалою судді від 07 квітня 2026 року позовну заяву залишено без руху (а.с. 61-62).
20 квітня 2026 року ухвалою судді відкрито провадження у справі за позовом  ОСОБА_1 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання неправомірним рішення, визнання права на приватизацію та зобов`язання вчинити певні дії (а.с. 67-68).
У відповідності до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання.
Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, дійшов наступного.
Фактичні обставини встановленні судом 
Відповідно до виписки з протоколу засідання комісії по обміну житловою площею № 27 від 05 липня 1989 року ОСОБА_1 є наймачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 , склад сім`ї : донька ОСОБА_2 (а.с. 20).
Згідно витягу з Реєстру територіальної громади від 11 серпня 2025 року та довідки про склад сім`ї від 05 серпня 2025 року № 3917 в квартирі з 22 серпня 1989 року по даний час зареєстрована ОСОБА_1 (а.с. 22-23).
Згідно паспорту позивачки (сторінка 11) її місце реєстрації: АДРЕСА_1 з 22.08.1989 року народження (а.с. 15-16).
Відповідно до актів про проживання складених сусідами позивачка ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 донька позивачки ОСОБА_2 постійно не проживає в квартирі з березня 2022 року (а.с. 38-40). 
Згідно наданої інформації Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, відомості щодо реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 відсутні (а.с. 21).
23 травня 2025 року на замовлення ОСОБА_1 було виготовлено технічний паспорт на кв. АДРЕСА_2 (а.с. 26-36)
11 серпня 2025 року ОСОБА_1 звернулася з заявою до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради щодо оформлення в приватну власність квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 24-25) ,
30 вересня 2025 року Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради розглянувши звернення ОСОБА_1 повідомили про відсутність в наданому пакеті документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, копії довідки про присвоєння реєстраційного номеру облікової картки платника податків, копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї, витяг з реєстру територіальної громади, згода на збір та обробку персональних (Закон України “Про захист персональних даних”)  ОСОБА_2 (а.с. 37)
20 березня 2026 року Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради на запит ОСОБА_1 щодо надання інформації про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 , повідомив про неможливість надання такої інформації у зв`язку з відсутністю згоди суб`єкта відповідно якого запитується інформація (а.с. 41)
Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Згідно зі статтею 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежене.
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16.09.2015 року №21-1465а15.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.
У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.
Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.
У частині третій статті 9 ЖК УРСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом № 2482-XII.
Згідно із частиною одинадцятою статті 8 цього Закону спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.
З аналізу вимог статті 1 ЦПК України та статті 2 КАС України (у редакціях на момент виникнення спірних правовідносин) можна зробити висновок, що не є публічно-правовим і розглядається у порядку цивільного судочинства спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб`єктом владних повноважень) як суб`єктом публічного права та суб`єктом приватного права, в якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної особи, оскільки за своєю правовою природою приватизація житла є правочином, за яким особа безоплатно, у межах норм, встановлених законом, набуває у власність житлове приміщення, яке перебуває у його правомірному користуванні.
У такому випадку це спір про право цивільне, хоч у ньому й бере участь суб`єкт публічного права, адже спірні правовідносини врегульовано нормами ЖК УРСР і стосуються захисту житлових прав особи, що є вирішальним.
У таких спорах орган місцевого самоврядування реалізує свої повноваження власника державного житлового фонду, тобто перебуває з громадянином не в публічно-правових, а у приватноправових відносинах.
Тому справи за позовами про зобов`язання провести приватизацію квартири розглядаються у порядку цивільного судочинства.
Таким чином, позов має розглядатися в порядку цивільного судочинства.
У частині десятій статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон № 2482-XII) закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.
Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним.
До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України від 04.09.2008 № 500-VI «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (далі - Закон № 500-VI), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону № 500-VI, частина друга статті 2 Закону № 2482-XII).
Згідно з п. 17 Положення громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається до орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.
Пунктом 18 Положення затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації. Серед них має бути і копія ордера про надання жилої площі, а також документ, що підтверджує невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду.
З матеріалів справи встановлено, що позивачка, звертаючись у 2025 році до органу приватизації, надала вичерпний перелік документів для приватизації спірної квартири до заяви про приватизацію.
Відмовляючи в наданні адміністративної послуги у вигляді безоплатної приватизації квартири, Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради зазначило підставу такої відмови як ненадання документів що посвідчує особу ОСОБА_2 - доньки позивачки. 
З матеріалів справи видно, що донька позивачки ОСОБА_2 не проживає за вказаною адресою з березня 2022 року. 
Відповідно до п.10 ч. 1 ст.15 чинного на момент спірних правовідносин Житлового кодексу України виконавчі комітети районних, міських, районних у містах рад у межах і в порядку, встановлених цим Кодексом та іншими актами законодавства України, на території району, міста, району в місті видають ордери на жилі приміщення (частина перша статті 58, частина перша статті 122, частина друга статті 141).
За змістом ст. 58 ЖК, ордер є єдиною підставою для вселення у жиле приміщення, який видається громадянинові на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради.
Відповідно до пунктів 69,70,72 розділу IV Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР від 11.12.1984 № 470 ордер на жиле приміщення видається на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів та є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення, дійсний протягом 30 днів.
На підтвердження того, що позивачка з 1989 року проживала та була зареєстрована у м. Дніпрі нею надано ряд доказів, які у своїй сукупності вказують на це, серед них копія паспорта, довідка Департаменту адміністративних послуг, витяг про реєстрацію територіальної громади.
Пунктом 18 Положення № 396 визначено, що до органу приватизації треба подати ряд зазначених у цьому пункті документів, в тому числі і довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі, а також документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім`ї житлових чеків для приватизації державного житлового фонду.
Відповідно до п. 19 Положення довідка про реєстрацію місця проживання видається органом реєстрації відповідно до вимог Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 (із змінами).
Згідно з пунктом 20 Положення № 396 документом, що підтверджує невикористання громадянином житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, є довідка(и), видана(і) органом приватизації за попереднім(и) місцем(ями) проживання (після 1992 року), щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду (крім тир/торії проведення антитерористичної операції та тимчасово окупованої території).
Позивачкою вжито заходів для отримання відомостей стосовно реєстрації місця проживання її доньки проте, у зв`язку з відсутністю згоди суб`єкта на надання такої інформації, їй було відмовлено. 
Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 345 ЦК України закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.
Згідно з положеннями пункту 10 статті 8 у прив`язці до пункту 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. 
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка висловлена в постанові від 12 березня 2020 року у справі № 483/731/19 (провадження № 61-1845св20) Верховний Суд застосував такий спосіб захисту у-справі про приватизацію квартири державного житлового фонду, як визнання безпідставною відмови органу- приватизації передати у приватну власність квартиру державного житлового фонду з покладанням обов`язку на останнього оформити право власності на приміщення. У справі зроблено правовий висновок, що не є належним способом захисту визнання права власності на квартиру. Тобто, суд не може визнати право власності, він може лише визнати безпідставною відмову і зобов`язати орган оформити цю приватизацію.
Однією із обов`язкових умов приватизації є постійне проживання у приміщенні. Факт постійного проживання позивача підтверджується наданими доказами та не осопрюється сторонами. Натомість ОСОБА_2 в квартирі постійно не проживає тривалий час, що підтверджується актами сусідів.
Право на приватизацію позивачки жодним чином не може залежати від надання або не надання позивачем документів, що стосуються її доньки.
Відповідно до Постанови Верховного Суду Верховного Суду від 15 червня 2022 року у справі № 552/1123/20 (провадження No 61- 3544св21): якщо особа не є наймачем квартири, для її участі у приватизації цієї квартири є необхідною наявність двох умов: 1) статус члена сім`ї наймача; 2) постійне проживання у цій квартирі або збереження за цією особою права на житло. 
Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). 
Як указано у висновку з питань застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 05 травня 2025 року у справі № 759/1426/22, якщо органи приватизації зволікають із прийняттям відповідних рішень, вони мають бути зобов`язані вжити усіх визначених законодавством заходів щодо приватизації та розглянути заяву про передання спірного житла у приватну власність позивача. Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 06 листопада 2023 року у справі № 296/8558/21 (провадження № 61-1311сво23). Органи приватизації, органи місцевого самоврядування мають право відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, лише у випадку відсутності у них права на приватизацію та/або заборони приватизувати конкретне приміщення.
Згідно з висновком з питань застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду від 30 квітня 2025 року у справі № 758/3171/23 об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. 
Про ефективність та належність такого способу захисту порушеного права на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, при встановленні незаконності дій чи бездіяльності органу приватизації щодо реалізації особою права на приватизацію житлового приміщення, зокрема шляхом зобов`язання вчинити дії щодо приватизації свідчать постанови Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі №183/2859/16, від 19 червня 2019 року у справі № 338/347/16-ц, від 30 вересня 2020 року у справі № 754/6918/18, від 10 лютого 2021 року у справі № 760/23067/19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 200/18858/16-ц.
Верховний Суд також зауважував, що якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення (пункт 64 постанови Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі № 128/1534/21).
З урахуванням викладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
На підставі викладеного, керуючись 12, 13, 76, 78, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги  ОСОБА_1 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання неправомірним рішення, визнання права на приватизацію та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати неправомірним рішення Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради у вигляді листа від 30.09.2025 року №3/16-4721 про відмову ОСОБА_1 у приватизації житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .
Зобов`язати Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
В іншій частині позовних вимог – відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя       С.О. Демидова